Труман Капоти
Закуска в „Тифани“

Превод от английски: Нели Доспевска, 1984

chitanka.info

Винаги съм изпитвал влечение към местата, където съм живял, сградите и техните околности. Например на Седемдесет и някоя източна улица се извисява голяма сграда от червен пясъчник, в нея наех първото си нюйоркско жилище. Там имах стая, пълна със стари мебели: диван и тантурести кресла с червена плюшена тапицерия, която създава усещането за пътуване във влак в задушен ден. Стените бяха с гипсова мазилка на цвят горе-долу като тютюнева плюнка. Навсякъде, дори и в банята, бяха окачени гравюри с римски руини, пожълтели от старост. Единственият прозорец гледаше към противопожарната стълба. Но въпреки всичко самочувствието ми се повишаваше винаги когато напипвах в джоба си ключа от апартамента; при цялата си безличност той все пак беше моят дом, първото жилище, което имах, пък и там бяха книгите ми, поставките с моливи, които да подострям — всичко необходимо, както ми се струваше, за да се осъществи мечтата ми да стана писател.

В онези дни през ум не би ми минало да пиша за Холи Голайтли, нямаше и сега да ми хрумне, ако не беше един разговор с Джо Бел, който изведнъж съживи спомените ми за нея.

Холи Голайтли живееше под наем в същата стара многоетажна къща, в апартамента под моя. А Джо Бел имаше бар зад ъгъла, на Лексингтън Авеню; все още го има. И Холи, и аз прескачахме дотам шест-седем пъти дневно не само да пием — не всеки път, — а да ползваме телефона: през войната беше трудно да си инсталираш частен телефон. Освен това Джо Бел беше много услужлив, когато се налагаше да предава телефонни съобщения, което в случая с Холи никак не беше малко, тъй като за нея винаги имаше купища съобщения.

Разбира се, това беше много отдавна и до миналата седмица не бях виждал Джо Бел от няколко години. От време на време се чувахме с него и се случваше да се отбия в заведението му, когато бях в квартала; но всъщност никога не сме били близки приятели — само дотолкова, доколкото и двамата бяхме приятели на Холи Голайтли. Джо Бел е тежък характер, сам си го признава, според него било, защото е ерген и с болен стомах. Всеки, който го познава, ще потвърди, че с него трудно се общува. Даже е невъзможно, ако не споделяте неговите мании, една от които е Холи. Някои от другите са: хокей на лед, ваймарските кучета птичари, „Нашата госпожичка Неделя“[1] — популярно предаване, което е слушал по радиото в продължение на петнадесет години, както и оперетите на Гилбърт и Съливан[2]. Твърди, че бил роднина на единия или другия, не си спомням на кого.

Така че, когато късно следобед миналия вторник телефонът иззвъня и чух: „Обажда се Джо Бел“, разбрах, че трябва да е за Холи. Той не го каза, а само: „Можеш ли да прескочиш насам? Важно е“ — и квакна развълнувано с жабешкия си глас.

Хванах такси в проливния октомврийски дъжд и по пътя дори си помислих, че тя може да е там, че пак ще видя Холи.

Но заварих само него. Заведението на Джо Бел е скромно в сравнение с повечето барове на Лексингтън Авеню. То не може да се похвали нито с неоново осветление, нито с телевизор. В две стари огледала се вижда какво е времето навън, а зад бара има ниша, където сред снимки на хокейни звезди винаги стои голяма ваза със свежи цветя, които Джо Бел подрежда с майчинска грижа. Точно това правеше, когато влязох.

— Естествено — рече той и нагласи във вазата една гладиола, — естествено, че не бих те разкарвал, ако не ми беше важно мнението ти. Отнася се за нещо странно. Някаква много чудновата история.

— Имаш новини от Холи?

Той заопипва едно листо, сякаш не беше наясно какво да отговори. Дребен човек с деликатна глава и твърда побеляла коса, той има костеливо и ръбесто лице, което би подхождало повече на някой много по-висок човек; кожата му изглежда вечно обгорена от слънцето; а сега почервеня още повече.

— Не точно новини от нея. Там е работата, че не знам. Именно затова искам твоето мнение. Я да ти направя коктейл. Нещо ново. Нарича се „Бял ангел“ — каза той и смеси поравно водка и джин — без вермут.

Докато пиех този еликсир, Джо Бел стоеше прав до мен и дъвчеше хапче против стомашни болки, премисляйки онова, което имаше да ми казва. Сетне рече:

— Спомняш ли си един господин Юниоши? Джентълмен от Япония?

— От Калифорния — рекох аз, спомнях си идеално господин Юниоши.

Той е фотограф в едно от илюстрованите списания и навремето имаше ателие на по-горния етаж в същата сграда.

— Не ме обърквай. Искам само да сме сигурни, че говорим за един и същ човек. Окей. Кой, мислиш, снощи влиза тук със ситни стъпки? Въпросният господин Юниоши. Не съм го виждал май повече от две години. И къде, мислиш, е бил през тези две години?

— В Африка.

Джо Бел престана да осмуква хапчето, присви очи.

— Ти откъде знаеш?

— Четох в рубриката на Уинчъл[3] за светски новини. — Точно така си беше.

Той отвори със звън касата и извади кафеникав плик.

— Я да видим прочел ли си това в рубриката на Уинчъл.

В плика имаше три фотографии, почти еднакви, но заснети от различни ъгли: висок слаб негър с басмена поличка и със стеснителна, но и самодоволна усмивка, държеше странна дървена скулптура, издължена глава, глава на момиче с къса момчешки пригладена коса, с косо дръпнати подчертано големи очи, лицето изтъняваше към брадичката, устата беше рязко очертана, с устни като на клоун. На пръв поглед — съвсем примитивна дърворезба, но само на пръв поглед, защото всъщност представляваше точно копие на Холи Голайтли, поне доколкото можеше да й бъде копие тъмен неодушевен предмет.

— И какво ще кажеш? — попита Джо Бел, доволен от недоумението ми.

— Прилича на нея.

— Виж какво, момчето ми — той плесна с ръка по бара, — това е тя. Това е повече от сигурно. Японският господинчо я познал в мига, в който я видял.

— Видял я? В Африка?

— Абе само скулптурата. Не е ли все едно. Прочети текста — каза той и обърна една от снимките. На гърба беше написано: „Дърворезба. Племето С, Тококул, Източна Африка, Коледа, 1956 г.“ — Ето какво каза японецът. — И Джо разказа следното.

На Коледа господин Юниоши се случил с фотоапарата си в Тококул, някакво село, забутано в джунглата, нищо особено, няколко пръстени колиби с маймуни в дворовете и мишелови по покривите. Тъкмо решил да продължи пътя си, когато видял негър, клекнал пред една врата, да издълбава фигури на маймуни върху бастун. Това заинтригувало господин Юниоши и той поискал да види и други творения на човека. Тогава именно онзи му показал изрязаната от дърво глава на момичето; и както се изразил пред Джо Бел, Юниоши изпитал чувството, че сънува. Но когато предложил да я купи, негърът сложил длан върху деликатните си части (очевидно това било нежен жест от рода на ръка на сърцето) и отказал. Един фунт сол и десет долара, ръчен часовник и два фунта сол плюс двадесет долара — нищо не могло да го изкуши. Господин Юниоши решил поне на всяка цена да разбере как се е стигнало до извайването на дървената глава. Това му струвало цялото количество сол плюс часовника, пък и случката била разказана на смесица от африканско наречие, развален английски и ръкомахания. Но общо взето, смисълът бил, че през пролетта на същата година трима бели се появили от джунглата, яхнали коне. Млада жена и двама мъже. Мъжете, и двамата трескави, с възпалени очи, били принудени няколко седмици да треперят затворени в отделна колиба, докато младата жена, която проявила слабост към резбаря, споделяла с него рогозката му.

— Не повярвах на тази част от разказа — рече с погнуса Джо Бел. — Знам, че й хрумват чудновати прищевки, но надали би стигнала чак дотам.

— И после?

— После нищо — сви рамене. — След това си отишла по същия начин, яхнала кон.

— Сама или с двамата мъже?

Джо Бел попремига.

— С двамата мъже, предполагам. А пък японецът разпитал за нея навсякъде наоколо. Но никой друг не я бил виждал. — И сякаш от опасение да не го зарази моето разочарование, заяви: — Едно нещо не може да не признаеш: че това е единственото правдоподобно и конкретно известие през тези не знам колко — той преброи на пръсти, но те не му стигнаха — години. Дано е богата. Трябва да е богата. Не може да не си богат, щом си тръгнал да се развяваш из оная мръсна Африка.

— Надали някога е стъпвала в Африка — рекох уверено, обаче можех да си я представя там; това беше континент, където тя би отишла. А и главата й, издялана от дърво…

Погледнах отново снимките.

— Като знаеш толкова много, къде е Холи?

— Умряла е. Или е в лудница. Или е омъжена. Най-вероятно се е омъжила, мирясала е, може и да живее тук, в града.

Той се позамисли.

— Не — рече после и поклати глава. — Ще ти кажа защо. Ако беше в града, щях да я срещна. Ето, аз съм човек, който обича да скита, и този човек кръстосва улиците десет или дванадесет години и през всичкото това време очите му търсят да открият едно-единствено лице, но не го зърват — не означава ли това, че я няма тук? Непрекъснато виждам жени, които по нещо ми заприличват на нея… плоско малко задниче… всяко слабо момиче, което върви бързо и изправено… — той млъкна, сякаш сепнат от вперения ми поглед. — Да не мислиш, че съм се побъркал?

— Просто не знаех, че си бил влюбен в нея. Не по този начин.

Съжалих, че го казах; думите ми го смутиха. Той събра снимките и ги сложи в плика. Погледнах часовника си. Никъде не отивах, но реших, че е най-добре да си тръгна.

— Чакай — хвана ме той за китката. — Разбира се, че я обичах. Но не че съм я искал. — И додаде, без да се усмихне: — Не казвам, че не мисля за тази страна на нещата. Дори и на моята възраст — през януари ще навърша шестдесет и седем. Най-странното е, че колкото повече остарявам, толкова повече ме интересуват тези неща. Не си спомням да съм мислил толкова много за това дори когато бях младеж; а сега непрестанно. Може би когато човек остарява и все по̀ не го може, тъкмо тогава му се заклещва в мозъка и няма отърваване. Винаги когато прочета във вестника как някой старец се е опозорил, знам, че е поради това. Обаче — той си наля уиски в голяма чаша и го изпи неразредено — аз никога няма да се опозоря. И ти се заклевам, че никога не ми е минавало през ума за Холи. Можеш да обичаш някого, без да мислиш за тези неща. Гледаш на него като на чужд човек; чужд човек, който ти е близък.

В заведението влязоха двама души и това беше подходящ момент да си тръгна. Джо Бел ме придружи до вратата. Улови отново китката ми.

— Вярваш ли ми?

— Че не си я пожелавал?

— Не; това за Африка?

В онзи миг изобщо не можех да си спомня цялата история, само си представих как Холи си тръгва, яхнала кон.

— Както и да е, нали я няма.

— Да — рече той и отвори вратата. — Няма я.

Навън вече не валеше, съвсем леко пръскаше, затова свърнах и се запътих към къщата. Улицата е с дървета, които през лятото хвърлят на тротоара шарена сянка; но сега листата бяха пожълтели и повечето бяха окапали, а от дъжда шумата беше станала хлъзгава. Къщата се намира между две пресечки до черква с часовникова кула — синият часовник отброява часовете. Видях нововъведения по сградата — хубава черна врата беше заместила старата с матовите стъкла, а прозорците бяха с красиви кепенци. Никой от хората, за които си спомням, не живее вече тук освен мадам Сапфия Спанела, прегракналата колоратура, която всеки следобед ходеше в Сентръл Парк да се пързаля с ролкови кънки. Разбрах, че още е там, защото се качих по стълбите и погледнах пощенските кутии. Именно една от тези кутии стана причина да науча навремето за съществуването на Холи Голайтли.

[1] Our Gal Sunday — игра на думи, свързана с образа на Петкан в „Робинзон Крузо“ — Му Man Friday. — Б. пр. ↑

[2] Уилям Гилбърт (поет, драматург, либретист) и Артър Съливан (композитор) са автори на множество популярни английски оперети от 1871 г. до края на XIX век. — Б. пр. ↑

[3] Уолтър Уинчъл — американски журналист, радиоводещ, скандален репортер и автор на жълти хроники от 1925 до 1960 г. — Б. пр. ↑

Живеех в къщата от около седмица, когато забелязах, че на пощенската кутия на апартамент № 2 има картичка със странно съдържание. С красив строг шрифт беше написано: „Мис Холидей Голайтли“ и отдолу в ъгъла, „пътничка“. Това ми се лепна като напев: „Мис Холидей Голайтли, пътничка.“

Веднъж късно през нощта ме събуди гласът на господин Юниоши, който се провикваше надолу по стълбите. Тъй като той живееше нависоко, гласът му озвучаваше цялата къща, ядосан и строг:

— Госпожица Голайтли! Протестирам!

Гласът, който му отговори отдолу, беше младежки — безметежен и весел:

— О, миличък, наистина съжалявам. Загубила съм проклетия ключ.

— Не можете непрекъснато да ми звъните. Трябва, моля ви, да си извадите ключ.

— Но аз все ги губя.

— Аз работя, трябва да спя — крещеше господин Юниоши. — Та вие все ми звъните и звъните…

— О, не се ядосвайте, миличък. Това няма да се повтори. И ако обещаете да не се ядосвате — гласът й се приближаваше, тя се качваше по стълбите, — може и да ви позволя да направите снимките, за които говорихме.

Вече бях станал от леглото си и бях открехнал малко вратата. Чух мълчанието на господин Юниоши: чувах го, защото беше придружено от доловима за ухото промяна в дишането.

— Кога? — попита той.

Момичето се засмя.

— Някой ден — отвърна с леко неясен говор.

— На ваше разположение — каза той и затвори вратата си.

Излязох и се надвесих над парапета точно толкова, колкото да виждам, без да бъда видян. Тя беше все още на стълбите, но вече на площадката и подстриганата й по момчешки коса светлееше: бели, руси и рижави кичури. Беше топла нощ, почти лятна, и тя носеше черна лека рокля, черни сандалети и перлен гердан плътно по шията. Колкото и да беше изящна и тънка, тя лъхаше на здраве, излъчваше свежестта на сапун и лимон и внушаваше бодростта, която струи от лицата в рекламите за овесени ядки, а бузите й руменееха. Имаше голяма уста и вирнато носле. Тъмни очила закриваха очите й. Това лице не беше детско, но още не беше и женско. Помислих си, че може да е и на шестнадесет, и на тридесет години; както се оказа после, беше почти на деветнадесет, щеше да ги навърши след два месеца.

Девойката не беше сама. Зад нея вървеше мъж. В начина, по който възпълната му ръка се беше лепнала на бедрото й, имаше нещо неприлично — не от морална, а от естетична гледна точка. Беше нисък и дебел, със загар от кварцова лампа и напомаден, в костюм на тънки райета с подплънки на сакото, а в бутониерата му вехнеше червен карамфил. Когато стигнаха до вратата, тя взе да рови в чантата си за ключа, без да обръща никакво внимание на факта, че той лигави врата й с дебелите си устни. Но когато най-после го намери и си отключи, тя се врътна към него и каза сърдечно:

— Да сте ми жив и здрав, миличък — много мило от ваша страна, че ме изпратихте.

— Ей, бебче! — възкликна мъжът, тъй като вратата се затваряше пред носа му.

— Да, Хари?

— Хари беше другият. Аз съм Сид. Сид Арбък. Нали ме харесваш?

— Обожавам ви, господин Арбък. Обаче лека нощ, господин Арбък.

Господин Арбък се облещи невярващ в затворената врата.

— Хей, бебче, пусни ме да вляза, бебче. Нали ме харесваш, бебче. Мен всички ме харесват. Не платих ли сметката на петима души твои приятели, дето изобщо не бях ги виждал? Не заслужавам ли да ме харесваш? Нали ме харесваш, бебче.

Той почука леко, после по-силно; накрая отстъпи няколко крачки назад и се приведе, сякаш се засилваше да изкърти вратата. Но не го направи, а заслиза надолу, удряйки с юмрук в стената.

Точно когато слезе, вратата на девойката се отвори и тя си подаде главата.

— О, господин Арбък…

Той се извърна и усмивка на облекчение се размаза по лицето му: значи само се е шегувала.

— Следващия път, когато някое момиче ви поиска дребни за таксата в тоалетната — хич не се пошегува тя, — съветвам ви, миличък, да не давате двадесет и пет цента!

Тя изпълни даденото на господин Юниоши обещание; тоест предполагам, че престана да му звъни, защото оттогава започна да ми звъни на мен — понякога в два часа след полунощ, понякога в три или четири: никак не се притесняваше по кое време ме вдига от леглото, за да натисна копчето на домофона и да й отворя външната врата. Тъй като имах малко приятели, а и никой от тях не би дошъл толкова късно, винаги знаех, че е тя. Но първите един-два пъти, когато чувах звънеца, излизах на вратата със страха, че може да е лоша вест, телеграма; а госпожица Голайтли се провикваше:

— Съжалявам, миличък, забравила съм си ключа.

Разбира се, не се запознахме. На стълбите или навън често се срещахме; тя като че ли не ме забелязваше. Винаги носеше тъмните си очила, винаги беше елегантно и семпло облечена, което подсказваше изискан вкус. Пастелните сини и сиви цветове, липсата на всякакви лъскави украшения подчертаваха собствения й блясък. Приличаше на фотографски модел или млада актриса, но според часовете, в които се прибираше, нямаше как да й остава време нито за едното, нито за другото.

Понякога я виждах и извън нашия квартал. Веднъж мой роднина, дошъл на гости в Ню Йорк, ме заведе в „21“ и там на една от най-хубавите маси, заобиколена от четирима мъже, нито един от които не беше господин Арбък, но всеки изглеждаше като него, седеше госпожица Голайтли и лениво си решеше косата насред ресторанта, а изразът й, нещо като едва сподавяна прозявка, уталожи вълнението ми от факта, че съм на вечеря в такова изискано заведение. Една друга вечер в разгара на лятото горещината на стаята ме прогони навън. Тръгнах по Трето Авеню към улица Петдесет и първа, където имаше антикварен магазин, на витрината му бе изложено нещо, на което безкрайно се възхищавах: кафез за птици, същински дворец, във вид на джамия с минарета и бамбукови стаички, готови да приютят обитателите си — бъбриви папагали. Но цената му беше триста и петдесет долара. На връщане забелязах тълпа таксиметрови шофьори, струпани пред кръчмата на П. Д. Кларк, очевидно привлечени от група развеселени австралийски офицери с блеснали от изпитото уиски очи, които пееха с продрани гласове „Танцуващата Матилда“[1]. И пеейки, те се редуваха да танцуват валс с една девойка по разбития паваж под железопътния надлез, а девойката — госпожица Голайтли, естествено — се носеше в прегръдките им, лека като воал.

Но докато госпожица Голайтли нямаше представа за моето съществуване освен като дежурен по отварянето на вратата, аз през онова лято проучих отвсякъде нейното. Кошчето за боклук пред вратата й ме осведоми, че обичайното й четиво се състои от булевардни вестници, пътнически диплянки и хороскопи; че пуши цигари „Пикаюн“; че хапва най-вече сирене и филийки препечен хляб; че отсенките на косата й са до известна степен домашна направа. От същия първоизточник си изясних, че получава купища писма военна поща. Те неизменно биваха накъсвани на ивици като разделителчета за книги. Понякога на минаване си издърпвах по едно разделителче. „Спомняй си“ и „липсваш ми“, и „дъжд“, и „пиши ми“, и „проклет“, и „дявол да го вземе“ се повтаряха най-често, а също „самотен“ и „любов“.

Освен това тя имаше котарак и свиреше на китара. Когато беше слънчево, Холи излизаше с измита глава на противопожарната стълба, сядаше там с рижавия си котарак на тигрови ивици и свиреше на китара, докато косата й съхнеше. Щом чуех музиката, безшумно се приближавах до моя прозорец. Тя свиреше много добре, а понякога и пееше. Пееше с хрипкавия глас на възмъжаващо момче. Знаеше всички хитове на Коул Портър и Курт Вайл[2], особено й харесваха мелодиите от мюзикъла „Оклахома“, излезли на мода това лято. Понякога обаче свиреше такива песни, че се чудех откъде ги е научила, откъде е изобщо тя самата. Грубовато нежни, протяжни, песни за борови гори или прерии. В едната се пееше: „Не искам да спя, не искам да умра, искам само да скитам из небесните пасбища.“ Тази песен, изглежда, й се нравеше най-много, тъй като често продължаваше да я пее доста след като косата й изсъхнеше, слънцето залезеше и в мрачината светнеха прозорците.

Познанството ни напредна едва през септември, една вечер, когато за първи път се усети хладното дихание на есента. Бях ходил на кино, прибрах се и си легнах с чаша уиски и последния роман на Жорж Сименон. Всичко това до такава степен осъществяваше представата ми за уют, та не разбирах защо изпитвам някаква тревога, която толкова се засили, че направо чувах как ми тупти сърцето. Бях чел за такова чувство, бях писал за него, но никога не го бях изпитвал. Чувството, че те наблюдават. Че в стаята има някой. И внезапно: почукване на прозореца, нещо призрачно сиво — разлях уискито. Чак след няколко секунди се престраших да отворя прозореца и да попитам госпожица Голайтли какво има.

— Насадила съм се долу с един ужасен човек — каза тя, като прекрачи от противопожарната стълба да влезе в стаята ми. — Искам да кажа, много е миличък, когато не е пиян, но започне ли да се налива — звяр! Най мразя мъжете да хапят — тя смъкна трикотажната роба от рамото си, за да ми покаже какво става, когато мъжът вземе да хапе. Не носеше нищо под робата. — Съжалявам, ако съм ви стреснала. Но онзи звяр стана невъзможен и аз просто се измъкнах през прозореца. Сигурно мисли, че съм в банята, не че давам пет пари какво мисли, дяволите да го вземат. Ще капне и ще заспи — божичко, как няма да заспи, като преди вечеря обърна осем мартинита, а с виното, дето го изпи после, може да се измие цял слон. Вижте какво, спокойно можете да ме изхвърлите, ако искате. Не е малко нахалство да нахълташ така в чужда стая. Но навън беше адски студено. Пък и тук изглеждаше тъй уютничко. Приличате на брат ми Фред. Обикновено спяхме четиримата заедно, но само той ми позволяваше да се сгушвам до него в студените нощи. Между другото, имате ли нещо против да ви наричам Фред?

Вече беше влязла окончателно в стаята ми и ме разглеждаше с вперени в мене очи. По-рано не я бях виждал без тъмните очила и сега ми стана ясно, че те са с диоптър, защото без очилата тя присвиваше очи като бижутер оценител на скъпоценности. Големи очи, зеленикавосини, изпъстрени с кафяви точици, многоцветни като косата й — и също като косата й те излъчваха топла светлина.

— Сигурно ме мислите за много нагла. Или tres fou[3].

— Ни най-малко.

Тя изглеждаше разочарована.

— Да, мислите го. Всички го мислят. Нямам нищо против. Дори е много удобно — седна на едно от паянтовите кресла с червен плюш, сви крака и огледа стаята с още по-присвити очи. — Как живеете тук? Та това е стая на ужасите.

— О, с всичко се свиква — казах аз, ядосан на самия себе си, тъй като всъщност се гордеех с обиталището си.

— Не и аз. Никога с нищо не свиквам. Който свиква с едно или друго, все едно че е вече мъртъв — Критичният й поглед отново обходи стаята. — Какво правите тук по цял ден?

Посочих масата, затрупани с листове и книги:

— Пиша.

— Винаги съм мислила, че писателите са старци. Е, Сароян, разбира се, не е стар. Видях го веднъж на едно парти, изобщо не е стар. Всъщност — умисли се тя, — ако се обръснеше… Ами Хемингуей стар ли е?

— Четиридесет и няколко, струва ми се.

— Това е добре. Не ме вълнуват мъжете под четиридесет и две години. Една идиотка все ми повтаря, че трябвало да отида на психоаналитик. Имала съм Едипов комплекс. Глупости, merde! Просто съм се научила да харесвам по-възрастни мъже и това е най-голямото ми постижение в живота. Колко годишен е Съмърсет Моъм?

— Не съм сигурен. Шестдесет и няколко.

— И това не е зле. Никога не съм спала с писател. Не, момент; познавате ли Бени Шаклит? — и се намръщи, когато поклатих отрицателно глава. — Чудно наистина. Написал е сума неща за радиото. Ама quelle мръсник. Кажете ми, вие истински писател ли сте?

— Зависи какво разбирате под „истински“.

— Е, миличък, плаща ли ви някой това, което пишете?

— Още не.

— Аз ще ви помогна — рече тя. — Наистина мога да го направя. Помислете само колко познати имам, които пък познават други хора. Ще ви помогна, понеже приличате на брат ми Фред. Само че сте по-дребен. Не съм го виждала от четиринадесетгодишна — ами откакто изчезнах от къщи, и тогава той вече беше близо метър и деветдесет. Другите ми братя бяха горе-долу ваш ръст, завързаци. Фъстъченото масло направи Фред толкова висок. Всички го смятаха за умопобъркан, дето така се тъпчеше с фъстъчено масло. Само това го интересуваше, фъстъченото масло и конете. Но изобщо не беше побъркан, а много миличък, просто разсеян и ужасно бавен; за трети път повтаряше осми клас, когато избягах. Клетичкият Фред. Не знам дали във войската дават повечко фъстъчено масло. Което ме подсеща, че умирам от глад.

Посочих й купа с ябълки и същевременно я попитах как и защо е напуснала дома си толкова малка. Тя ме погледна безизразно и потърка носа си, сякаш я сърбеше: този жест, както разбрах от многократните си наблюдения, беше признак, че събеседникът й засяга забранена тема. Подобно на много хора, които драговолно разказват за разни свои интимни неща, тя настръхваше от всяка дума, която й звучеше като директен въпрос, като поставяне натясно. После отхапа от ябълката и рече:

— Разкажете ми нещо, което сте написали. За какво се разправя.

— Лошото е, че моите неща не са от такъв вид, че да може да се преразкажат.

— Да не би да са мръсни?

— Може някой ден да ви дам да прочетете нещо.

— Уиски и ябълки прекрасно си отиват. Налейте ми малко, миличък. После можете да ми прочетете някой ваш разказ.

Малцина са авторите, особено докато нищо не са публикували, които биха устояли на поканата да прочетат нещо свое на глас. Налях и на двама ни и като се настаних в креслото срещу нея, започнах да й чета, а гласът ми леко трепереше от сценична треска и ентусиазъм. Беше нов разказ, завършен предишния ден, поради което неизбежното чувство, че има недостатъци, още не беше ме споходило. Ставаше дума за две учителки, които живеят заедно; едната иска да се омъжи, но тогава другата започва да плете интриги и осуетява брака. Докато четях, всеки поглед, хвърлен към Холи, ми отравяше живота. Тя се въртеше в креслото, разбутваше угарките в пепелника, гледаше си унесено ноктите, сякаш трябваше да ги изпили. Нещо по-лошо, когато като че ли бях събудил интереса й, в очите й забелязах унес, сякаш се чудеше дали да си купи обувките, които е видяла на една витрина.

— Това ли е? — попита тя, пробуждайки се. Почуди се какво още да каже. — Разбира се, нямам нищо против лесбийките. И хич не ме стряскат. Обаче да слушам за тях ме отегчава до смърт. Просто не мога да се поставя на мястото им. Така де, миличък — каза тя, явно забелязала слисването ми, — ако не е за две лесбийки, за какво изобщо се отнася, дявол да го вземе?

Но аз не бях склонен към едната грешка — че й прочетох разказа — да притурям и друга, като се опитам да й го разясня. Същото самолюбие, което ме подбуди така да се злепоставя, сега ме накара да я презра като безчувствена и безмозъчна лигла.

— Между другото — попита тя, — не познавате ли случайно някоя симпатична лесбийка? Търся си съквартирантка. Хайде сега, какво се смеете. Толкова съм неорганизирана, а просто не мога да си позволя да имам прислужница; лесбийките пък са чудесни домакини, умират да вършат цялата работа, така че се освобождаваш от грижи и за почистване, и за размразяване на хладилника, и за носене на прането в пералня. В Холивуд имах съквартирантка, играеше в уестърни и я наричаха Самотния ездач. Но едно мога да кажа за нея: в къщните поправки беше по-добра от който и да било мъж. Естествено хората нямаше как да не ме мислят и мен самата малко нещо лесбийка. И сигурно съм. Всички сме леко обратни. Но какво от това? Това май не ги спира мъжете. Дори, изглежда, ги привлича. Ами че Самотния ездач беше два пъти разведена. Обикновено лесбийките се омъжват по веднъж колкото да си сменят името. Сигурно е много шик да не си госпожица Не знам коя си, а госпожа Еди-коя си. Не може да бъде! — извика тя, вперила поглед в будилника на масата. — Невъзможно е да е четири и половина!

Прозорецът синееше. Ранният бриз преди изгрев-слънце поклащаше завесите.

— Какво сме днес?

— Четвъртък.

— Четвъртък? — тя стана от креслото. — Боже мой! — възкликна и отново седна със стон. — Пълен ужас.

Бях твърде уморен, за да разпитвам. Легнах на кревата и затворих очи. Но все пак любопитството ми надделя:

— Какво му е ужасното на четвъртъка?

— Нищо. Просто никога не го знам кога идва. Защото всеки четвъртък трябва да взимам влака в осем и четиридесет и пет. Много са взискателни за свижданията: ако отидеш към десет, имаш един час до времето, когато ги водят да обядват горките. Помислете си, обед в единадесет. Бих могла да ходя в два и даже предпочитам, но той много държи да съм там сутринта, казва, че това го зареждало с добро настроение за целия ден. Трябва да остана будна — рече тя и взе да щипе бузите си, докато отново не поруменяха, — няма време за спане, а ще изглеждам като туберкулозна, като дрипа, но не е честно — как може момиче да се появи в „Синг-Синг“ с позеленяло лице.

— Така е. — Гневът, който бях изпитал във връзка с разказа ми, се стопи — пак я зяпнах с интерес.

— Всички посетители наистина полагат усилия да изглеждат възможно най-добре и колко е мило, колко е трогателно да видиш жените облекли най-хубавите си дрехи. Искам да кажа, и възрастните, и съвсем бедните — и те правят каквото могат, за да имат красив вид и да ухаят приятно. Толкова са ми сладки. Милички са и дечицата, особено негърчетата. Искам да кажа, децата, дето идват с жените. Ще речеш, че е тъжно да гледаш тези дечица, но не е — с панделки в косите, с лъснати обувки, сякаш ги водят на сладолед; и понякога залата за посетители точно заприличва на домашно увеселение. Съвсем не е, както го представят във филмите: да си шепнат мрачно през решетките. Изобщо няма решетки, само нещо като плот по средата, така че вдигат там децата, за да могат да ги прегърнат; ако искате да се целунете, само се навеждате през плота. Най-много ми харесва това, че всички са тъй щастливи да се видят, имат толкова много да си кажат. За скука не може и дума да става, хората се смеят и си държат ръцете. После е съвсем различно, естествено. Виждам ги във влака. Седят съвсем притихнали и гледат как тече реката. — Тя захапа кичурче коса и го загриза замислено. — Преча ви да спите. Хайде, спете.

— Не, интересно ми е.

— Знам и затова искам да заспите. Защото, ако продължа, ще ви разкажа за Сали. Пък не съм сигурна дали ще е съвсем редно — тя подъвка мълчаливо косата си. — Не че са ми забранявали да разказвам. Искам да кажа, че не са ми забранявали изрично. А си е наистина интересна история. Можете да я използвате и да напишете разказ, като промените имената и всичко. Вижте какво, Фред — рече тя, като се пресегна за още една ябълка. — Ако се закълнете в Господ и си целунете лакътя…

Само акробат би могъл да си целуне лакътя, не и аз, така че тя трябваше да се задоволи с приблизително наподобяване на този номер.

— Добре — продължи тя с пълна уста, — може да сте чели за него във вестниците. Името му е Сали Томейто и мога да ви уверя, че аз говоря иврит по-добре, отколкото той английски, но е такъв мил старец, страшно набожен. Същински монах, ви казвам, ако не бяха златните му зъби. Кълне ми се, че всяка вечер се моли за мене. Разбира се, не ми е бил любовник — колкото до това, запознах се с него, когато той беше вече в затвора. Но сега, след като седем месеца ходя да го навестявам всеки четвъртък, просто го обожавам. И мисля, че бих ходила дори и да не ми плащаше. Тази е гнила — рече тя и хвърли огризката през прозореца. — Впрочем познавах го външно. Той идваше в бара на Джо Бел ей там зад ъгъла. Не разговаряше с никого, просто си седеше, като да не беше местен. Но интересно, сега си мисля, че сигурно доста ме е наблюдавал, защото веднага след като го окошариха (Джо Бел ми показа снимката му във вестника. „Черната ръка“. Мафията. Всякакви такива и какво ли не — обаче му лепнаха пет години), пристигна телеграма от един адвокат. Тя гласеше, че трябва веднага да го потърся във връзка с нещо, което било в мой интерес.

— И си помислихте, че някой ви е завещал един милион?

— Ни най-малко. Рекох си, че Бергдорф се опитва да си прибере паричките, но рискувах и отидох при тоя адвокат (ако изобщо е адвокат, в което се съмнявам, тъй като май няма кантора, само е абонат на оператор за телефонни съобщения и винаги си прави срещите в „Раят на хамбургерите“, тоя дебелак изяжда като нищо десет кюфтета с поне два вида сос и цял лимонов пай). Попита ме дали бих желала да зарадвам старините на един самотен човек и покрай това да изкарвам по една стотачка седмично. Рекох му, не сте познали, драги, аз не съм от онези медицински сестрички, дето припечелват по такъв начин. А и възнаграждението не е главозамайващо, такива суми си докарвам и само с ходене до дамската тоалетна: всеки джентълмен, ако е поне малко шик, ще ти даде петдесет, като кажеш, че са ти нужни за онова място, а освен това винаги си поисквам и за такси, което означава още петдесет. Но тогава той ми каза, че неговият клиент е Сали Томейто. Обясни ми, че милият стар Сали отдавна ми се възхищавал à la distance[4], така че би било много благосклонно от моя страна, ако го посещавам веднъж седмично. Е, в такъв случай не можех да откажа: твърде романтично ми се стори.

— Не знам. Нещо е съмнителна тази работа.

Тя се усмихна.

— Смятате, че лъжа?

— Преди всичко, не позволяват просто така всеки да посещава затворник.

— О, не позволяват, разбира се. Даже е много строго. Но аз се водя негова племенница.

— И само толкова? За едночасов разговор той ви дава сто долара?

— Не ми ги дава той, дава ми ги адвокатът. Господин О’Шонеси ми ги изпраща с пощенски запис веднага щом си дам метеорологичната информация.

— Според мен можете да си имате големи неприятности — отбелязах аз и изгасих лампата; вече нямаше нужда от нея, беше съмнало, а на противопожарната стълба гукаха гълъби.

— Защо? — попита сериозно тя.

— Не може да няма закон срещу фалшифициране на самоличността. Все пак не сте му племенница. И каква е тази метеорологична информация?

Тя сподави прозявка с ръка на устата.

— О, нищо. Просто сведения, които му предавам с телефонни съобщения, така че господин О’Шонеси да се убеди, че съм била там. Сали ми казва какво да предам — неща като например „Ураган в Куба“ или „В Палермо вали сняг“. Не се тревожете, миличък — продължи тя и пристъпи към леглото. — Аз отдавна се грижа сама за себе си.

Блясъкът на утрото сякаш се пречупваше през нея: докато ме завиваше чак до брадичката, тя искреше като някакво прозрачно дете, сетне се изтегна до мене.

— Нали нямате нищо против? Само за минутка да полегна. А сега да помълчим. Хайде, спете.

Дадох си вид, че спя, взех да дишам дълбоко и ритмично. Часовникът на съседната черква би на половината час, после на кръглия час. Беше шест, когато тя сложи длан върху ръката ми, леко докосване, за да не ме събуди.

— Клетичкият Фред — пошепна сякаш на мен, но не говореше с мен. — Къде си сега, Фред? Студено е. Вятърът носи сняг. — Бузата й докосна рамото ми, топло и влажно докосване.

— Защо плачете?

Тя се отдръпна бързо и седна.

— О, не за бога — и се запъти към противопожарната стълба. — Мразя хора, които си навират носа в чужди работи.

[1] Walking Matilda — национална песен на Австралия, неофициален химн. „To walk / to waltz Matilda“ означава да се скиташ без път и посока с навита постелка на гръб (именно тя се нарича „матилда“). — Б. пр. ↑

[2] Cole Porter — американски композитор, автор на песни и музикални комедии, Kurt Weill — немски композитор и диригент, от 1935 г. живее в САЩ, автор на мюзикъли, музика за филми, радиопостановки и др. — Б. пр. ↑

[3] Съвсем побъркана; тук и по-нататък в текста госпожица Голайтли вметва не винаги правилни френски изрази. — Б. пр. ↑

[4] От разстояние. — Б. пр. ↑

На другия ден, в петък, когато се прибирах вкъщи, до вратата си намерих луксозна кошница от скъпарския магазин „Чарлс и Ко“ с нейната визитна картичка: „Мис Холидей Голайтли, пътничка“, а на гърба с разкривен детски почерк беше надраскано: „Бог да те благослови, миличък Фред. Прости ми, моля ти се, за снощи. Беше същински ангел. Във всяко отношение. Mille tendresses[1] — Холи. P.S. Повече няма да те безпокоя.“ Аз отговорих: „Напротив, безпокой ме“ — и оставих бележката до вратата й с каквото можах да си позволя: букетче виолетки от уличен продавач. Но очевидно тя държеше на онова, което ми беше написала; нито я виждах, нито я чувах, затова реших, че дори е стигнала дотам да си извади ключ за входната врата. Както и да е, тя вече не ми звънеше. Това ми липсваше. Дните се нижеха един подир друг и аз започнах да изпитвам към нея някаква необяснима неприязън, сякаш ме бе изоставил най-близкият ми човек. Обзе ме чувство за нервна самота, която обаче не ме караше да потърся по-отдавнашните си приятели: сега те ми изглеждаха блудкави като диетични храни. Към сряда мислите за Холи, за „Синг-Синг“ и Сали Томейто, за живота, в който мъжете дават на дамите по петдесет долара за тоалетната, вече така ме преследваха, че не можех да работя. Същата вечер пуснах в пощенската й кутия бележка: „Утре е четвъртък.“ Следващата сутрин ме възнагради с второ писъмце с детския почерк: „Жив да си, че ми напомни. Можеш ли да се отбиеш довечера на чашка — към шест?“

Изчаках до шест и десет, после се позабавих още пет минути.

Някакво същество ми отвори вратата. Миришеше на пури и скъп одеколон „Knize“. Токовете на обувките му бяха възвисочки: без тези изкуствено прибавени сантиметри направо си беше гном. А и плешивата му луничава глава беше голяма като на джудже, на нея стърчаха заострени уши — също като на горски дух. Имаше очи на пекинез, безмилостни и леко изпъкнали. Снопчета косми се подаваха от ушите и носа му; бузите му сивееха — явно се бръснеше само сутрин, — а ръката му при здрависване беше почти козинява.

— Малката е под душа — каза той и посочи с пурата си посока, от която се чуваше съскащ шум на вода.

Стаята, в която се намирахме (стояхме прави, защото нямаше къде да седнем), имаше такъв вид, сякаш обитателят й току-що се е нанесъл; просто очакваш да ти замирише на прясно боядисано. Куфари и празни сандъци бяха единствената мебелировка. Сандъците служеха за маси. На един беше наредено всичко необходимо за мартини; на друг видях лампа, грамофон, рижавия котарак на Холи и ваза с рози. Имаше цяла стена с библиотечни рафтове и по тях не повече от петнадесетина книги. Стаята веднага ми допадна — много ми хареса атмосферата й на нещо временно и непостоянно. Мъжът се покашля:

— Поканен ли сте?

Кимването ми той не прие като достоверен отговор. Студените му очи сякаш ме оперираха, правеха ми бързи сръчни разрези.

— Какви ли не се мъкнат тук, без никой да ги е канил. Отдавна ли познавате малката?

— Не много отдавна.

— Значи, не я познавате отдавна.

— Аз живея горе.

Изглежда, този отговорът му обясни достатъчно, за да го успокои.

— Вашият апартамент същият ли е?

— Много по-малък.

Той тръсна пепелта от пурата си на пода.

— Това е като някакъв хан. Звучи невероятно, но малката не знае да живее дори когато има пари — гласът му беше с накъсан метален звук на телеграфен апарат. — И така — рече той — вие как мислите: такава ли е, или не е?

— Каква?

— Смахната.

— Не бих казал.

— Грешите. Смахната е. Но, от друга страна, сте прав. Не е смахната в нормалния смисъл, ами е истински смахната. Действително вярва във всички тия свои дивотии. Човек не може да я разубеди. Правил съм опити, та чак сълзи са ми избивали. Бени Полан, уважавана личност, Бени Полан и той се опита. Искаше да се ожени за нея, но тя — не. Бени попиля хиляди да я праща при разни психоаналитици. Даже при оня прочутия, дето знае само немски. Но капитулира! Не можеш и не можеш да й избиеш от главата тези… — той сви юмрук, сякаш да смачка невидим неприятел — тези идеи. Опитайте някой път. Накарайте я да ви каже някои от фантасмагориите си. Но да не мислите — малката ми е много симпатична. На всички е симпатична, но на мнозина не е. Аз обаче я харесвам. Искрено. Чувствителен човек съм, затова. Човек трябва да е чувствителен, за да я оцени: да има поетичен усет. Но ще ви кажа честно. Може да се разпънеш на кръст за нея, а тя да ти изиграе най-мръсен номер. Днес я гледаш здрава и права, а утре ти се нагълтва с цяла опаковка луминал. Да не ви казвам колко подобни случаи съм виждал — а онези девойки дори не бяха смахнати. Докато тази е.

— Но пък е млада. И още дълго време ще се запази млада.

Ако имате предвид бъдещето й, пак грешите. Преди около две години в Холивуд имаше един период, когато нещата можеше коренно да се променят. Излезе й късметът и тя ги заинтригува, та би могла да гребе парите с шепи. Но откажеш ли се от подобно нещо, втори път не става. Питайте Луиза Райнер[2]. А Райнер беше истинска звезда. Е, разбира се, Холи никога не е била звезда, стигна до кастингите. Но това беше преди филма „Историята на доктор Уасъл“. А тогава тя наистина можеше да се уреди. Знам го много добре, защото именно аз я уреждах там — и той посочи с пурата към себе си: — О Джей Бърман.

Очакваше да кажа, че съм чувал за него, и аз нямах нищо против да го зарадвам, защо пък не, само че името О Джей Бърман не ми говореше нищо. Оказа се, че бил някакъв холивудски импресарио.

— Аз пръв я открих. На хиподрума Санта Анита. Тя висеше там непрекъснато. Проявих интерес — от професионална гледна точка. Разбрах, че ходи с един от жокеите. Казах му да се омете, ако не иска да си има работа с полицията, че покварява малолетни — малката беше само петнадесетгодишна. Но шик девойка, бива си я, прави впечатление. Нищо че носи очила с ей толкова дебели стъкла; нищо че като ти заговори, не си наясно откъде е — от диви чукари, от Оклахома или кой знае откъде. И все още не знам — бас държа, че никой никога няма да разбере къде е родена. Може би и тя вече не знае. Но ни трябваше цяла година, за да оправим този неин говор. И знаете ли как успяхме? Уредихме да взима уроци по френски — щом се научи да имитира, че говори френски, бързо-бързо взе да имитира, че знае и английски. Искахме да е от типа на Маргарет Съливан[3], но тя разви и някакви свои заложби. Взе да буди интерес, и то сред едрите риби, и като връх на всичко Бени Полан, уважавана личност, се увърта около нея и я иска за съпруга. Какво повече би могъл да желае един импресарио? И тогава, бух! „Историята на доктор Уасъл“. Знаете ли за този филм? На Сесил де Мил, в главната мъжка роля Гари Купър. Божичко! Скъсвам се от тичане, всичко е готово, ще й правят пробни снимки като милосърдната сестра на доктор Уасъл. Впрочем една от сестрите. И тогава, бух! Телефонът иззвънява — той вдигна въображаема телефонна слушалка и я лепна на ухото си. — Тук е Холи, казва тя. Миличка, гласът ти звучи от много далеч, викам аз, а пък тя: аз съм в Ню Йорк. И аз: какво, по дяволите, правиш в Ню Йорк, като днес е неделя, а утре си на пробни снимки? А тя: в Ню Йорк съм, защото никога по-рано не съм била тук. И аз тогава: качвай си дирника на първия самолет и се връщай. А тя: не искам. Аз: какво си намислила, кукло? Тя: за да те бива за тази работа, трябва да имаш желание, а аз нямам. Аз: добре де, за какво по дяволите, имаш желание? Тя: щом разбера, ти пръв ще научиш… Та ясно ли ви е какво имам предвид, като казвам, че тази малката може да ти изиграе най-мръсен номер?

Рижият котарак скочи от сандъка и взе да се отърква в краката му. Той го вдигна с върха на обувката и го подритна. Това беше отвратително от негова страна, но той очевидно не осъзнаваше какво прави, занимаваше го само собственият му яд.

— Ето какво иска тя — каза той и разпери ръце. — Неканени натрапници незнайно откъде. Живот от подаяния. Шляене с нехранимайковци. Може би и да се омъжи за Ръсти Тролър? Трябва да й окачим медал за това, така ли? — и гневно зачака отговора ми.

— Съжалявам, не го познавам.

— Ако не познавате Ръсти Тролър, то едва ли знаете много нещо за малката — каза той и цъкна с език. — Надявах се, че може би имате някакво влияние. Че ще успеете да я вразумите, преди да е станало късно.

— Но според вас вече е късно.

Събеседникът ми издуха клъбце дим, изчака го да се разнесе и тогава на устните му се появи усмивка; тя промени лицето му, придаде му добродушен израз.

— Мога да задвижа нещата. Както вече ви казах — додаде и сега прозвуча съвсем искрено, — аз наистина имам слабост към това същество.

— Какви клюки нищиш, О Джей? — извика Холи, като влезе и зашляпа боса в гостната, оставяйки мокри следи по пода.

— Обичайните. Че си побъркана.

— Фред вече знае.

— Но ти не знаеш.

— Запали ми цигара, миличък — каза тя и дръпна от главата си банската шапчица. — Не ти, О Джей. Ти си с две леви ръце. Каквото хванеш, го изпускаш.

Тя грабна котарака и го метна на рамото си. Животното се закрепи там като птица, кацнала на клонче, и зарови лапи в косата й, сякаш в кълбо прежда; обаче въпреки гальовните движения беше мрачен котак с муцуна на пират бандит; едното му око липсваше, в другото святкаха зли помисли.

— О Джей е с две леви ръце — каза ми тя, като взе цигарата, която бях запалил. — Но знае безброй телефонни номера. Кой е номерът на Дейвид Селзник, О Джей?

— Я стига.

— Не се шегувам, миличък. Искам да му се обадиш и да му обясниш какъв гений е Фред. Написал е куп най-прекрасни разкази. Стига, Фред, няма защо да се изчервяваш: ти не си казал, че си гений. Аз го казах. Е, хайде, О Джей, какво ще направиш, та Фред да забогатее?

— Не е зле да ме оставиш да уредя това със самия него.

— Не забравяй — рече тя, като ни остави сами, — че аз съм неговият агент. И като викна, ела да ми вдигнеш ципа. Ако някой почука, отвори му.

Почукаха мнозина. В следващия четвърт час апартаментът се напълни с мъже, имаше и неколцина военни. Видях двама морски офицери и един полковник от въздушните сили; обаче количествено ги превъзхождаха прошарени индивиди, надхвърлили възрастта за военна служба. Като се изключи това, че не бяха млади, гостите нямаха нищо общо помежду си и никой никого не познаваше. Нещо повече, при влизането си всеки новопристигнал явно оставаше неприятно изненадан, щом видеше останалите. Сякаш домакинята бе канила всеки случайно срещнат в някой бар; и нищо чудно случаят да беше точно такъв. Обаче след първоначалното намръщване те успяваха да се включат в общия разговор, без да недоволстват, особено увлечен в общуването беше О Джей Бърман, който по този начин се измъкна незабавно от обсъждането на холивудското ми бъдеще. Останах сам при библиотечните рафтове; от намиращите се там книги повече от половината бяха за коне, останалите за бейзбол. Престорих се на увлечен в монографията „Породи коне и техните особености“ и си осигурих възможност да разглеждам необезпокояван от никого приятелите на Холи.

Вниманието ми привлече един от тях. Той беше бебе на средна възраст, запазило типичната детска закръгленост, и макар че някакъв сръчен шивач беше успял да поприкрие издутия му задник, човек просто изпитваше желание да го шляпне. Тялото му сякаш нямаше кости, а лицето му представляваше нула с драснати дребни черти и създаваше впечатление за нещо девствено и неупотребявано. Сякаш след раждането си е бил напомпан, кожата му е останала съвсем гладка като надут балон, а устата му, нацупена за бебешки плач и хленч, е придобила израз на сладко глезене. Но не външният му вид го отличаваше от останалите — хората с бебешки физиономии не са чак такава рядкост, — а по-скоро поведението; защото се държеше като домакин и като неуморен октопод забъркваше коктейли, запознаваше гостите помежду им, пускаше плочите. Впрочем повечето му начинания се ръководеха от самата стопанка: „Ръсти, нали нямаш нищо против…“, „Ръсти, моля те, ако обичаш…“ Ако беше влюбен в нея, очевидно успяваше да овладее ревността си. Ревнив мъж не би могъл да запази самоконтрол, като я наблюдава как се носи из стаята, помъкнала котарака в едната ръка, докато с другата ту оправи нечия вратовръзка, ту махне прашинка от някой ревер, а на полковника от въздушните сили направо лъсна медала до блясък.

Този мъж се казваше Ръдърфорд (Ръсти) Тролър. През 1908 г. изгубил и двамата си родители — баща му станал жертва на някакъв анархист, майка му пък поради това получила удар — и двойното нещастие направило Ръсти сирак, милионер и знаменитост още на петгодишна възраст. Оттогава нататък той става вечният герой на неделните притурки, особено когато още в училищните си години успява да издейства арест за своя кръстник и настойник по обвинение в содомия. По-късно с женитби и разводи пълни страниците на булевардната преса. Първата му жена, след като го осъжда за издръжка, заживява с някакъв основател на секта от рода на отец Дивайн[4]. За втората съпруга няма данни, обаче третата го съди за право да наследи имотите му, представяйки цяла папка интересни материали. А с последната госпожа Тролър той самият пожелава развод и основното му обвинение е, че тя подтикнала към бунт моряците от собствената му яхта, в резултат на което той бил изоставен на един от островите Драй Тортугас. Оттогава насам не се е женил, но може би преди войната е направил предложение на видната английска аристократична нацистка Юнити Митфорд — поне се носели слухове, че телеграфически й бил поискал ръката, ако не й я поиска Хитлер. Поради тази причина Уинчъл неизменно го наричаше „нациста“; а също и заради факта, че участва в сборища в Йорквил, където живеят много немци.

Тези неща не ми ги разказа никой. Прочетох ги в „Наръчник по бейзбол“, друго произведение в библиотеката на Холи, което очевидно използваше и за албум. Между страниците му бяха запазени светски новини от неделните издания, както и изрезки от клюкарските рубрики на вестниците. Видях и снимки, под една пишеше: „Ръсти Тролър и Холи Голайтли — сами всред множеството. На премиерата на «Докосване на Венера»[5]“. Холи ме издебна в гръб и ме хвана, когато четях: „Мис Холидей Голайтли от бостънската фамилия Голайтли прекарва всеки Божи ден в компанията на 24-каратовия Ръсти Тролър.“

— Възхищаваш се на популярността ми или си просто любител на бейзбола? — попита ме тя, нагласи на фокус тъмните си очила и хвърли поглед иззад рамото ми.

— Какви бяха метеорологичните сведения днес?

Тя ми намигна, но без хумор: това беше предупредително намигване.

Умирам си за коне, но мразя бейзбол — заяви тя и подтекстът в тона й гласеше, че трябва да забравя всичко, което ми е разказала за Сали Томейто. — Омразно ми е още щом чуя думата „бейзбол“ по радиото, но трябва да слушам — за обща култура. Мъжете могат да говорят за толкова малко неща. Ако мъжът няма слабост към бейзбола, положително се увлича по конете, а не го ли интересува нито едното, нито другото, свършено е с мен — такъв мъж не се интересува и от момичета. Какво се разбрахте с О Джей?

— Разделихме се по взаимно съгласие.

— Той е добра възможност, повярвай ми.

— Вярвам ти. Но каква възможност съм аз за него?

Тя настоя:

— Върви при него и го накарай да повярва, че външно не е никак смешен. Той наистина може да ти помогне, Фред.

— Както разбирам, самата ти не си оценила неговите възможности. — Думите ми я озадачиха и затова поясних: — „Историята на доктор Уасъл“.

Това още ли го гложди? — каза тя и хвърли мил поглед през стаята към Бърман. — Прав си е човекът. Аз наистина трябва да се чувствам виновна. Не че щяха да ми дадат ролята или че щях да се проявя на висота: нито щяха да ми я дадат, нито пък аз бих я изиграла свястно. Ако се чувствам виновна, то е защото го оставих да си мечтае за разни неща, докато аз ни най-малко не мечтаех за тях. Чисто и просто исках да печеля време, за да се поусъвършенствам: беше ми съвсем ясно, че никога няма да стана кинозвезда. То е твърде трудно; пък ако си интелигентен, цялата работа е и много притеснителна. Нямам достатъчно подчертан комплекс за малоценност: смята се, че ако си кинозвезда, трябва да си напомпан като автомобилна гума с чувство за собствената си значимост, а всъщност звездата не бива да има никакво свое „аз“. Не искам да кажа, че бих била против да съм богата и прочута. Това си е включено в програмата ми и някой ден ще се опитам да го осъществя; но ако успея, ще искам да не съм загубила индивидуалността си. Искам да съм си пак аз, когато някоя прекрасна сутрин се събудя и отида да закусвам в „Тифани“. Нямаш чаша — заяви тя, като забеляза празните ми ръце. — Ръсти! Донеси, моля те, нещо за пиене на приятеля ми. — Тя продължаваше да прегръща котарака. — Горкичкият — възкликна и го почеса зад ухото, — горкичкият си няма име. Малко е неудобно да е без име. Но аз нямам никакво право да го кръщавам: той ще трябва да почака, докато си намери истински стопанин. Двамата с него се срещнахме случайно при реката един ден, но не сме си никакви, той си е той, аз съм си аз. Не искам да имам нищо мое собствено, докато не съм сигурна, че съм си намерила мястото. Още дори не знам къде е. Но знам как изглежда — Холи се усмихна и пусна котарака да скочи на пода. — Прилича на „Тифани“ — продължи тя. — Не че давам пет пари за скъпоценности. Брилянти — да. Обаче е липса на вкус да носиш брилянти, ако нямаш четиридесет; а дори и тогава е рисковано. Те стоят добре само на много стари дами. Като Мария Успенска[6]. Бръчки и кости, бяла коса и брилянти — нямам време да чакам. Но не затова все си мисля за „Тифани“. Слушай. Нали ти са познати дните, когато те хващат лошите чернилки?

— Когато ти е тъпо?

— Не — заговори бавно тя. — Тъпо ти е, когато се виждаш напълняла или може би когато е валяло прекалено дълго. Тогава си кисел, и толкова. Но лошите чернилки са наистина ужасни. Боиш се и се потиш, ставаш вир-вода, а не знаеш от какво се боиш. Усещаш, че ще ти се случи нещо лошо, но не знаеш какво. Изпитвал ли си такова чувство?

— Доста често. Просто страх.

— Добре. Страх. Но как го преодоляваш?

— Напивам се. Помага.

— Опитвала съм. Опитвала съм и с аспирин. Ръсти смята, че трябва да пуша марихуана, и известно време пуших, но от нея само се кикотя. Открих, че е най-добре да взема такси и да отида в „Тифани“. Тишината и достолепието там веднага ме успокояват; нищо ужасно лошо не може да ти се случи там, разбира се, че не може — там има толкова любезни хора с техните елегантни костюми и с онзи прекрасен мирис на сребро и на портфейли от алигаторска кожа. Ако можех да си намеря място за живеене, което да ме кара да се чувствам като в „Тифани“, веднага бих си купила мебели и щях да кръстя с някакво име котарака. Мислила съм си, че може би след войната двамата с Фред… — тя вдигна нагоре тъмните си очила и очите й с тези техни различни цветове, сиви със синкави и зелени петънца, се присвиха, сякаш тя се вгледа в далечината. — Веднъж бях в Мексико. Чудесна страна за отглеждане на коне. Видях едно място близо до морето. Фред много разбира от коне.

Ръсти Тролър дойде с чаша мартини; подаде я, без да ме погледне.

— Гладен съм — оповести той и гласът му, изостанал в развитието си като всичко друго у него, се изви в нервиращо детско циврене като упрек към Холи. — Вече е седем и половина и аз съм гладен. Знаеш какво каза докторът.

— Да, Ръсти. Знам какво е казал докторът.

— Хубаво, тогава ги разкарай и да тръгваме.

— Дръж се прилично, Ръсти — каза тя меко, но с леко заплашителния тон на възпитателка, предупреждаваща за наказание, при който по лицето му изби странна розовина от удоволствие и благодарност.

— Ти не ме обичаш — оплака се той, като че ли бяха съвсем сами.

— Никой не обича непослушанието.

Очевидно тя бе казала тъкмо онова, което той искаше да чуе; думите й едновременно го възбудиха и успокоиха. Но той продължи като в някакъв ритуал:

— Обичаш ли ме?

Тя го потупа по рамото.

— Изпълнявай задълженията си, Ръсти. И когато съм готова, ще отидем да вечеряме където искаш.

— В китайския квартал?

— Но това не означава, че ще ти позволя да си поръчаш свински ребра с кисело-сладък сос. Знаеш какво каза докторът.

Когато той се върна при гостите с доволна полюшваща се походка и отново се зае с домакинските си задължения, нямаше как да пропусна да й напомня, че не бе отговорила на въпроса му.

— Наистина, обичаш ли го?

— Казах ти: можеш да се настроиш да обичаш когото поискаш. Освен това детството му е било ужасно.

— Щом е било толкова ужасно, защо не се отърси вече от него?

— Размърдай си мозъка. Не виждаш ли, че Ръсти се чувства по-добре в пелени, отколкото в рокля? А друг избор няма, но е много чувствителен на тази тема. Веднъж се опита да ме заколи с кухненски нож, защото му казах да порасне и да реши проблема си, да си седне на задника и да си играе на семейство с някой симпатичен, бащински грижовен шофьор на камион. Но междувременно съм го взела под мое покровителство, в което няма нищо лошо, той е безопасен и смята момичетата за кукли — в буквалния смисъл.

— Слава богу.

— Да, но добре че всички мъже не са като него.

— Исках да кажа, слава богу, че не си тръгнала да се омъжваш за господин Тролър.

Тя вдигна едната си вежда:

— Между другото, не се преструвам, че не знам колко е богат. Дори в Мексико земята се купува с пари. А сега — побутна ме напред — да отидем да спипаме О Джей.

Аз се поспрях, докато измисля как да отложа акцията. Тогава се сетих:

— Защо „пътничка“?

— На визитната ми картичка? — учуди се тя. — Защо, странно ли ти звучи?

— Не е странно. Просто ми е интересно.

Тя сви рамене.

— В края на краищата как да знам къде ще живея утре? Затова им казах да пишат „пътничка“. Както и да е, тези визитни картички са пари на вятъра. Но просто се чувствах задължена да купя поне нещичко оттам. Те са от „Тифани“ — тя се пресегна и взе чашата ми с мартини, което дори не бях опитал, и я пресуши на две глътки, след което ме хвана под ръка. — Стига си се дърпал. Непременно трябва да се сприятелиш с О Джей.

Попречи ни събитие на вратата. Там изникна млада жена, която се втурна в стаята като хала, като вихрушка от дълги ефирни шалове и звънтящи златни украшения.

— Хххоли — извика тя и размаха укорително пръст, — ужасна ссскъперница такава. Да криеш всички тези бббезценни приятели само за себе си!

Тя беше над метър и осемдесет, по-висока от повечето присъстващи мъже. Те заизтягаха гръбнаци, загълтаха кореми, изобщо всички взеха да се състезават да приравнят ръста си към нейния.

Холи попита:

— Какво правиш тук? — и устните й се опънаха като струни.

— Ами нннищо, сладичка. Бях горе, работехме с Юниоши. Коледни колекции за списание. Но ти ми изглеждаш ядосана, сладичка? — и тя взе да пръска усмивки наляво и надясно. — Е, мммомчета, не ми се сърдите, че нахълтах при вас, нали?

Ръсти Тролър се закиска. Той стисна ръката й над лакътя, сякаш се възхищаваше от мускулите й, и я попита иска ли нещо за пиене.

— Разбира се — отвърна тя. — Налей ми бърбън.

Холи й каза:

— Свършил е — при което полковникът от въздушните сили предложи да изтича и да купи една бутилка.

— О, защо да усложняваме нннещата. И амоняк върши работа. Холи, миличка — рече тя и побутна леко домакинята, — не си прави труда. Мога и сама да се представя на гостите. — Тя се наведе към О Джей Бърман, който подобно на мнозина мъже в присъствието на високи жени загледа със замъглени влажни очи. — Аз съм Мммег Уайлдуд, от Уайлдуд, Арканзас. Хълмиста местност.

Като в някакъв танц Бърман правеше сложни движения с крака, за да попречи на съперниците си да го избутат от мястото му. Но му я отне танцова четворка гости, които гълтаха пелтешките й шеги, както гълъби гълтат подхвърлени им пуканки. Успехът й беше съвсем разбираем. Тя представляваше победа над грозотата, често по-привлекателна от истинската красота, защото, ако не друго, поне е изненадваща. В нейния случай, вместо да прояви вкус и да прикрива недостатъците си, номерът й беше да преувеличи дефектите; тя смело ги демонстрираше и им беше придала разкрасителна функция. Токове, които подчертаваха ръста й, толкова високи, че глезените й се огъваха; плосък, стегнат корсаж, който показваше, че тя може спокойно да ходи на плажа само по бански гащета; силно опъната назад права коса, която разкриваше мършаво и изпосталяло лице на модел. Дори заекването, което си беше истинско, но все пак малко подсилено, бе превърнато в преимущество. Изключително хрумване беше това заекване, то придаваше оригинално звучене на баналностите й и освен това въпреки височината й и самоувереното й държане пораждаше у мъжете покровителствено чувство. Например Бърман щеше да се задуши от смях, когато тя попита:

— Кой ще ми каже кккъде е кенефът?

Но после й предложи ръката си, за да я изпроводи лично дотам.

— Това не е необходимо — заяви Холи. — Мег е била там и друг път. Много добре знае къде е. — Тя тъкмо изпразваше пепелниците и след излизането на Мег Уайлдуд почисти поредния, подир което каза или по-скоро въздъхна: — Много тъжно наистина. — Помълча точно колкото да провери въпросителните погледи; те бяха предостатъчно. — И толкова невидимо. Мислех, че личи повече. Но бога ми, тя изобщо не изглежда болна. Това е най-чудното. По нищо не личи, нали — попита угрижено, без обаче да се обръща конкретно към някого, — че е хванала такова нещо?

Някой се разкашля, друг се задави. Морският офицер, който държеше чашата на Мег Уайлдуд, я остави по-надалече.

— Но пък чувам — продължи Холи, — че много от южнячките имат същото заболяване. — Тактично сви рамене и отиде в кухнята за още лед.

Мег Уайлдуд не можа да разбере защо при завръщането й топлото отношение беше се изпарило; разговорите, които подхващаше, димяха като влажни дърва и не се разгаряха. Обаче още по-непростимо беше, че гостите си отиваха, без да поискат телефонния й номер. Полковникът от въздушните сили се измъкна зад гърба й и това вече преля чашата: беше я поканил на вечеря. Изведнъж тя ослепя от ярост. И тъй като джинът вреди на хитроумието, както сълзите на туша за мигли, чарът й внезапно се стопи. И тя си го изкара на всички. Нарече домакинята холивудска дегенератка. Прикани един улегнал човек над петдесетте да се бият. Заяви на Бърман, че Хитлер е прав за евреите. Екзалтира Ръсти Тролър, като го притисна в един ъгъл.

— Знаеш ли какво ще те направя? — попита го без никакво заекване. — Ще те закарам в зоологическата градина и ще те дам на яка да те изяде.

Той изглеждаше напълно съгласен, но тя го разочарова, като се стовари на пода, остана да седи там и си затананика.

— Голяма си досадница. Ставай оттам — рече Холи и си сложи ръкавиците. Последните отиващи си гости чакаха на вратата и когато досадницата не се помръдна, Холи ми хвърли умолителен поглед. — Хайде, Фред, ангелчето ми, качи я в едно такси. Живее в хотел „Уинслоу“.

— Не. В „Барбизон“. „Риджънт“ 4–5700. Търсете Мег Уайлдуд.

— Фред, ти наистина си ангелче.

И си отидоха. Перспективата да набутвам такава амазонка в такси потуши обзелото ме за миг негодувание. Но тя разреши проблема самичка. Надигна се със собствени усилия и олюлявайки се, ме загледа изотгоре. После каза:

— Да идем в клуб „Сторк“. Уловим балонче с късметче — и се срути като отсечен дъб.

Първата ми мисъл беше да тичам за лекар. Но се оказа, че пулсът й е съвсем нормален и дишането равномерно. Чисто и просто беше заспала. Намерих й възглавница и я оставих да си спи спокойно.

[1] Хиляди целувки. — Б. пр. ↑

[2] Luise Rainer, родена 1910 г. в Германия, от 1935 г. в САЩ, „Оскар“ за най-добра женска роля през 1937 и 1938 г. — Б. пр. ↑

[3] Margaret Sullivan (1911–1960) — популярна кино- и телевизионна актриса през 30-50-те години на XX век, самоубива се със свръхдоза приспивателни в хотелска стая в Ню Хейвън — Б. пр. ↑

[4] Father Divine (= Божествения) — афроамериканец, основател на движение за религиозно възраждане Мирна мисия. — Б. пр. ↑

[5] Мюзикъл на Курт Вайл — „One Touch of Venus“ (1943). — Б. пр. ↑

[6] Руска актриса, остава в САЩ през 1923 г. след гастроли на театър МХАТ; през 1936 и 1939 г. е номинирана за „Оскар“ за поддържащи роли; загива трагично при пожар в дома си в Лос Анджелис през 1949 г. Родена най-вероятно 1876 г. — Б. пр. ↑

Следващия следобед налетях на Холи на стълбището.

— Ти — възкликна и мина бързо покрай мене с торбичка от аптеката. — Треска я тресе, жесток махмурлук. А на всичко отгоре са ме хванали лошите чернилки.

От това разбрах, че Мег Уайлдуд е все още в апартамента й, но Холи не ми даде никаква възможност да науча подробности за изненадващото й съчувствие. В края на седмицата мистерията се задълбочи.

Първо, латиноамериканецът, който позвъни на вратата ми — по грешка, тъй като търсеше госпожица Уайлдуд. Отне ми доста време да се оправя с него, тъй като нито той разбираше моето произношение, нито аз неговото, но докато се разберем, той вече ме бе очаровал. Отделните му части бяха чудесно сглобени, тъмната му глава и тореадорската му фигура имаха изяществото и съвършенството на ябълка, на портокал, на нещо, което природата е сътворила идеално. И допълнително към това: английски костюм, свеж одеколон и — което е още по-нетипично за латиноамериканците — стеснителност.

Второто събитие за деня пак беше свързано с него. Привечер го видях, когато излизах да вечерям. Пристигна с такси; двамата с шофьора влязоха във входа, натоварени с куфари. Това ми даде възможност да предъвквам най-различни версии; до неделя челюстите ми се бяха схванали.

Сетне картината се замъгли и проясни едновременно.

В неделя беше същинско циганско лято, слънцето силно, прозорецът ми отворен и от противопожарната стълба се чуваха гласове. Холи и Мег се бяха настанили там на одеяло с котарака между тях. Косите им, току-що измити, висяха мокри. И двете бяха заети. Холи си лакираше ноктите на краката. Мег плетеше пуловер. Говореше Мег.

— Мен ако питаш, все пак имаш кккъсмет. За Ръсти може да се каже поне едно. Той е американец.

— Страхотно.

— Миличка. Сега е война.

— И щом свърши — беж оттук.

— Аз не гледам така на нещата. Гггордея се с отечеството си. Мъжете в моето семейство са били все смели войници. Точно в центъра на Уайлдуд има бюст-паметник на прадядо ми Уайлдуд.

— Фред е войник — рече Холи. — Но се съмнявам някога да му издигнат бюст-паметник. Би могло. Казват, че колкото си по-глупав, толкова си по-смел. А той е доста глупав.

— Фред момчето от горния етаж ли е? Не разбрах, че е войник. Но наистина изглежда глупав.

— Мечтател. Не глупав. Просто си умира да седи и да разглежда — а който си е залепил носа в стъклото, няма как да не изглежда глупав. Както и да е, той е друг Фред. Фред е брат ми.

— Ти наричаш своята собствена ппплът и кккръв глупак?

— Като е такъв, такъв си е.

— Да, но е лошо да го казваш. Момче, което се бие за тебе, за мене и за всички ни.

— Къде се намираме? На митинг ли сме?

— Просто искам да знаеш позицията ми. Обичам шегите, но иначе съм сссериозен човек. Гордея се, че съм американка. Затова съжалявам за Хосе — остави куките за плетене. — Той е страшно красив, нали?

Холи рече „хм“ и мацна мустаците на котарака с четчицата за лак.

— Стига да можех да свикна с мисълта ддда се омъжа за бббразилец. И да стана бразилка. Това е такава пропаст. Шест хиляди мили, а и без да знам езика…

— Върви в школа Берлиц[1].

— Там едва ли преподават пппортугалски. Да не би някой да го говори този език? Не, едничката ми надежда е да успея да склоня Хосе да забрави политиката и да стане американец. Как може мъж да иска да постигне нещо толкова безполезно — да стане пппрезидент на Бразилия? — тя въздъхна и пак взе плетката. — Сигурно съм влюбена до полуда. Ти ни видя заедно. Смяташ ли, че съм лудо влюбена?

— Ами… Той хапе ли?

Мег изпусна бримка.

— Дали хапе?

— Тебе. В леглото.

— Не, разбира се. Трябва ли? — сетне добави критично: — Обаче се смее.

— Много добре. Съвсем правилно. Обичам мъже с чувство за хумор. Повечето само пъхтят.

Мег се отказа от упрека си — тя прие преценката като ласкателна за самата себе си.

— Да, може.

— Окей. Не хапе. Смее се. Какво друго?

Мег улови изпуснатата бримка и отново заплете: едно налице, две наопаки.

— Казвам…

— Чух те. И не че не искам да отговоря на въпроса ти. Но хич не мога да си спомня. Аз не се зззамислям за тези неща. За разлика от теб. Те ми се изпаряват като дим. И това ми се струва нннормално.

— Може да е нормално, миличко, но мен ме интересува естественото. — Холи спря за малко да маже с лак мустаците на котарака. — Виж какво, като забравяш, остави лампата да свети.

— Моля ти се, Холи, разбери ме. Аз съм много-много-много традиционен човек.

— Стига глупости. Какво лошо има да хвърлиш дискретен поглед на човек, когото харесваш? Мъжете са красиви — много от тях. И Хосе е красив, и ако не искаш да го погледнеш, значи, че си като студена риба.

— Ггговори по-тихо.

— Невъзможно е да си влюбена в него. Толкова. Приемаш ли това за отговор на въпроса си?

— Не. Защото не съм студена риба. Аз съм с горещо сърце. Това е основното за мен.

— Окей. Сърцето ти е горещо. Но ако бях мъж, щях да си взема в леглото грейка с гореща вода. Тя повече топли.

— Хосе от нищо не се оплаква — каза Мег самодоволно, а куките й святкаха на слънцето. — И аз наистина съм влюбена в него. Ясно ли ти е, че съм му изплела десет чифта вълнени чорапи за по-малко от три месеца? А това е вторият му пуловер — тя опъна пуловера и го метна настрани. — А всъщност има ли смисъл? Пуловери в Бразилия? Би трябвало да му правя тттропически шлемове.

Холи се опъна по гръб и се прозя.

— И там понякога може да има зима.

— Вали. Това поне знам. Горещина. Дъжд. Ддджунгли.

— Горещина. Джунгли. Точно като за мен.

— По-скоро за теб, отколкото за мен.

— Да — промълви Холи със сънлив глас, в който нямаше капка сънливост. — По-скоро за мен, отколкото за теб.

[1] Berlitz — известни курсове за изучаване на езици по системата на Максимилиан Берлиц. — Б. пр. ↑

В понеделник, когато слязох долу за сутрешната поща, текстът на визитната картичка на Холи беше променен, имаше прибавено още едно име: госпожица Голайтли и госпожица Уайлдуд вече пътуваха заедно. Това би задържало вниманието ми за по-дълго, ако не беше писмото в собствената ми кутия. Беше от малкото университетско списание, на което бях изпратил свой разказ. Харесали го; ставаше ясно, че нямат възможност да ми платят, обаче можели да го пуснат — а това означаваше да излезе черно на бяло. Да ти премалее от вълнение не е само израз. Трябваше да споделя новината — и като взимах по две стъпала, се озовах пред вратата на Холи и заблъсках.

Боях се да не ми се разтрепери гласът и щом тя се появи със залепнали от съня очи, аз мушнах писмото в ръцете й. Можеше да се прочетат шестдесет страници, докато тя се запозна с текста.

— На твое място не бих приела публикуване, ако не платят — рече с прозявка. Може би по лицето ми позна, че не ме е разбрала — че не съм дошъл за съвет, а за поздравления: от прозявка устните й се разтегнаха в усмивка. — Да, да, виждам. Чудесно. Хайде влизай — покани ме тя. — Ще направим цял чайник кафе и ще празнуваме. Не. Ще се облека и ще те заведа да обядваме.

Спалнята й беше в тон с гостната, същата лагерна атмосфера: сандъци и куфари, всичко опаковано и готово за път, като вещи на престъпник, който знае, че преследвачите са по петите му. В гостната нямаше нормални мебели, обаче в спалнята видях истинско легло, при това двойно и доста разкошно: светло дърво и бял атлаз.

Тя остави вратата на банята отворена и разговаряше оттам; от плискането на водата и шума почти не чувах думите й, но смисълът им, общо взето, беше: сигурно съм знаел, че Мег Уайлдуд се е преместила при нея, и не било ли това удобно? Защото, ако искаш да имаш съквартирантка и тя да не е лесбийка, следващият най-добър вариант е тя да е абсолютна тъпачка точно като Мег, за да й тропнеш наема и да я пращаш в пералнята.

Проблемът й с пералнята личеше веднага — навсякъде имаше разхвърляни неща за пране и стаята приличаше на съблекалня във физкултурен салон на девически пансион.

— … и знаеш ли, тя е много търсен модел — колкото и да е смайващо. Но е чудесно — продължи Холи и излезе, куцайки, от банята, като си закопчаваше жартиера. — Така по-голямата част от деня няма да ми се мотае в краката. Пък и на мъжкия фронт не би трябвало да изникнат неприятности. Сгодена е. И момчето не е лошо. Само дето са с малка разлика във височината: няма и половин метър в нейна полза. Къде по дяволите?… — беше коленичила и ровеше под леглото.

След като намери онова, което търсеше, обувки от крокодилска кожа, взе да си търси блузата, колана и изобщо не стана ясно как от цялата огромна бъркотия тя постигна крайния резултат: елегантна, спокойна и безупречна, сякаш й бяха прислужвали робините на Клеопатра.

— Виж какво — каза тя и ме хвана за брадичката, — много се радвам за разказа. Наистина.

Този понеделник, октомври 1943-та, беше прекрасен ден, безгрижен като птица. Като начало пихме коктейли „Манхатън“ в заведението на Джо Бел; а когато разбра за успеха ми, той ни почерпи с шампанско. После отидохме да погледаме парада на Пето Авеню. Плющенето на знамената, думкането на военната музика и на маршовия строй като че ли нямаха нищо общо с войната, а бяха тържество с фанфари лично в моя чест.

Обядвахме в ресторантче в парка. Сетне подминахме зоологическата градина (Холи заяви, че не може да гледа каквото и да било живо същество в клетка) и се втурнахме да тичаме, смеехме се и пяхме по пътеките към стария дървен навес за лодки, който вече не съществува. В езерото плуваха листа; на брега градинарят беше запалил шумата и димът, единствено петно в трепкащия въздух, се издигаше като индиански сигнал. Пролетта никога не е означавала нещо особено за мене; винаги съм приемал за сезон на началото есента — именно това чувствах, докато седях с Холи на перилата пред навеса. Мислех за бъдещето и говорех за миналото. Защото Холи ме разпитваше за детството ми. Тя също ми разказа за своето, но някак неясно, без имена, без места, изобщо доста смутно, макар че тя едва ли не сладострастно описваше летни дни и плуване, коледни елхи, хубави братовчедки и веселби, с една дума, разкри пълна представа за щастие, която не беше нейната и която със сигурност не се свързваше с дете, избягало от дома си.

Попитах я не е ли вярно, че живее самостоятелно от четиринадесетгодишна възраст. Тя си потърка носа.

— Това е вярно. Останалото не е. Но ти, миличък, представи собственото си детство в такава мрачна светлина, че нямаше никакъв смисъл да те конкурирам — и скочи от парапета. — Това обаче ми напомня, че трябва да изпратя на Фред фъстъчено масло.

Останалата част от следобеда прекарахме в измъкване на кутии с фъстъчено масло от продавачи тук и там, които ни го продаваха с голяма неохота, тъй като поради войната този продукт беше рядкост. Притъмня, преди да бяхме купили и половин дузина кутии, последната взехме от един магазин на Трето Авеню. Той се намираше близо до антикварния магазин, на чиято витрина бе изложен онзи кафез като дворец, поради което я заведох да й го покажа. Тя оцени красотата му, вложената в него фантазия.

— Но все пак е клетка.

Като минахме край един от магазините „Улуърт“, Холи ме хвана за ръката.

— Хайде да откраднем нещо — рече тя и ме повлече в магазина, където изведнъж усетих, че ме наблюдават много очи, сякаш вече бяхме под подозрение. — Ела, не бъди страхливец.

Тя мярна един щанд, отрупан с мукавени тикви и карнавални маски. Продавачката беше заета с група монахини, които пробваха маски.

Холи взе една и я сложи на лицето си; избра друга и я сложи на моето; сетне ме улови за ръката и си тръгнахме. Съвсем просто и лесно. Навън тичахме известно време, вероятно за по-драматично, но и защото, както открих, успешната кражба въодушевява. Попитах я дали често краде.

— По-рано — да — рече Холи, — искам да кажа, налагаше ми се. Когато ми трябваше нещо. Но от време на време и сега — просто колкото да съм във форма.

Не свалихме маските чак до вкъщи.

В паметта ми има много дни, в които с Холи сме скитали тук и там; и е вярно, че от време на време прекарвахме по много време заедно; но общо взето, спомените лъжат. Защото към края на месеца си намерих работа, има ли нужда от повече обяснения? Колкото по-малко, толкова по-добре. Мога само да кажа, че работата ми трябваше и че работният ден ми беше от девет до пет. Поради което разписанията ни с Холи никак не съвпадаха.

С изключение на четвъртък, деня на посещенията й в „Синг-Синг“, или когато отиваше да язди в парка, което й се случваше от време на време, когато се прибирах, тя още не беше станала. Понякога се отбивах при нея и заедно изпивахме кафето й за събуждане, докато тя се обличаше за вечерта. Непрекъснато излизаше някъде, невинаги с Ръсти Тролър, но най-често с него и най-често в компанията на Мег Уайлдуд и красивия бразилец, който се казваше Хосе Ибара-Йегар — майка му беше германка. Като квартет не бяха хармонични, и то по вина на Ибара-Йегар, който изглеждаше неуместен в тяхната компания като цигулка в джаз формация. Беше интелигентен, представителен, очевидно отдаден сериозно на работата си, нещо свързано с политиката и властта, тайнствено и важно, заради което прекарваше във Вашингтон по няколко дни седмично. Как тогава можеше да издържа нощ подир нощ в елитните барове „Ла Рю“ и „Ел Мароко“, да слуша бббъбренето на Мег и да гледа Ръсти с лице като червено бебешко дупе?

Може би подобно на повечето от нас, когато сме в чужда страна, той не беше в състояние да прецени точно хората и да ги класифицира, както би го направил всред съотечественици вероятно всички американци са му се виждали приблизително еднакви и така погледнато, е намирал приятелите си за приемливи образци на местен колорит и национален характер. Това може да обясни много неща; решителният нрав на Холи обяснява останалото.

В един късен следобед, докато чаках автобус на Пето Авеню, забелязах едно такси да спира отсреща и от него да слиза девойка, която изтича нагоре по стълбите на Публичната библиотека на Четиридесет и втора улица. Познах я чак на вратата, което бе напълно извинимо, тъй като човек мъчно можеше да свърже Холи с библиотеката. Оставих се на любопитството да ме насочи към двата каменни лъва пред входа, като по пътя се двоумях дали да призная, че съм я проследил, или да се престоря, че случайно се срещаме. Накрая не направих нито едното, нито другото, а просто се скрих през няколко маси от нея в общата читалня, където тя седеше с тъмните си очила пред цяла стена от книги на масата. Прелистваше бързо томовете един подир друг, от време на време се спираше по-дълго на някоя страница, непрекъснато сбърчила чело, сякаш текстът бе напечатан наопаки. Моливът й беше насочен над лист хартия, готов за писане, но като че ли нищо не привличаше достатъчно вниманието й, обаче тя сякаш от инат все пак старателно записваше нещо от време на време. Като я наблюдавах, си спомних за една зубрачка в училище, Милдред Кросман. Милдред с мазната коса и лекьосаните очила, с изцапаните пръсти, които режеха жаби и подаваха кафе на патрулите, с безжизнените очи, които се вдигаха към звездите само за да преценят химическия им състав. Земята и въздухът не са по-противоположни от Милдред и Холи и все пак в съзнанието си ги виждах като сиамски близначки и мисловната нишка, която ги свързваше, представляваше нещо такова: обикновеният простосмъртен често се променя, на всеки няколко години дори телата ни се преобразяват независимо дали това ни харесва, или не — такива са законите на природата. А ето два индивида, които никога няма да се променят. Това е общото между Милдред и Холи. Те никога няма да се променят, защото характерът им се е развил прекалено рано; това, подобно на внезапно придобито богатство, подтиква към крайности: едната бе станала прекален прагматик, другата неуравновесен романтик. Представих си ги в някакъв ресторант, където Милдред неспирно проучва менюто, за да прецени хранителната стойност на ястията, а Холи неспирно пробва от всичко, което й се предлага. Няма да се промени нито едната, нито другата. Те ще изминат пътя на живота и ще го напуснат с все същата решителна стъпка, без да се оглеждат надясно и наляво. Унесен в тези дълбоки размишления, забравих къде се намирам; изведнъж се сепнах и дойдох на себе си — видях се в смрачената читалня, отново изненадан да зърна там Холи. Беше седем и нещо, тя се разкрасяваше, начерви си устните, метна дълъг шал, сложи си обици и от облика, който според нея беше подобаващ за библиотека, придоби вида, подходящ за ресторант „Ко̀лони“. Когато излезе, отидох да видя книгите й — точно това бях чакал. „Южна земя“, „Бразилски пътища“, „Политическата мисъл в Латинска Америка“. И така нататък.

За Бъдни вечер двете с Мег направиха празненство. Холи ме помоли да отида по-рано и да помогна за украсяването на елхата. И досега не ми е ясно как бяха успели да вкарат тази елха в апартамента. Горните клони се прекършваха в тавана, долните бяха разперени от стена до стена; общо взето, не беше много по-различна от гигантските коледни дървета на Рокфелер Плаза. Освен това и за украсата й се искаше поне Рокфелер, защото лъскавите топки и сребристите гирлянди се губеха в нея като топящ се сняг. Холи предложи да отскочи до „Улуърт“ и да открадне няколко балона; и го стори. Балоните наистина направиха дървото за чудо и приказ. Поляхме положените от нас усилия и Холи каза:

— Погледни в спалнята. Има подарък за тебе.

И аз й бях донесъл нещо: малко пакетче в джоба ми, което усетих как става още по-малко, щом видях сложен на леглото и украсен с червена панделка красивия птичи кафез.

— Но, Холи! Това е ужасно!

— Напълно съм съгласна; обаче помислих, че на теб ти харесва.

— Толкова пари си дала! Триста и петдесет долара!

Тя сви рамене:

— Няколко допълнителни разходки до дамската тоалетна. Обещай ми обаче, искам да ми обещаеш, че никога няма да сложиш в него живо същество.

Понечих да я целуна, но тя протегна ръка:

— Дай насам — и потупа издутия ми джоб.

— За съжаление не е нещо много…

И наистина не беше: медальон с образа на св. Христофор, покровителя на онези, които пътуват. Но поне беше купен от „Тифани“.

Холи не е момиче, което да пази нещата си, и сигурно досега вече е загубила този медальон, забравила го е в куфар или в някое хотелско чекмедже. Аз обаче пазя все още птичия кафез. Мъкнал съм го в Ню Орлиънс, Нантъкет, по цяла Европа, Мароко, Антилските острови. Но рядко си спомням, че ми го подари Холи, защото в един момент умишлено си наложих да го забравя. Избухна голям скандал помежду ни, бурята се развилня покрай кафеза, О Джей Бърман и моя разказ — подарих един брой на Холи, когато излезе университетското списание.

По едно време през февруари Холи отиде на зимно пътешествие с Ръсти, Мег и Хосе Ибара-Йегар. Спорът ни избухна наскоро след завръщането й. Беше станала кафява като йод, косата й толкова изсветляла, че приличаше на призрак. Била прекарала чудесно:

— Най-напред отидохме в Ки Уест и Ръсти се ядоса на някакви моряци или обратното. Както и да е, той ще трябва да носи медицински корсет до края на живота си. Скъпата Мег също се озова в болница. Първа степен слънчево изгаряне. Отвратително: цялата беше на мехури и вонеше на мазила с цитронела. Не можехме да й понасяме миризмата. Затова ние с Хосе ги оставихме в болницата и отидохме в Хавана. Той ми казваше да си запазя възторга за момента, в който ще видя Рио де Жанейро, но според моето мнение Хавана е безподобно място. Имахме невероятен разводач, повече от наполовина негър, останалото китаец и макар да не си падам нито по едните, нито по другите, съчетанието се оказа чудесно, така че му позволявах да ме гали по коленете под масата, тъй като, откровено казано, ми се виждаше забавен, обаче една вечер той ни заведе на порнографски филм и какво мислиш? На екрана видяхме самия него. Разбира се, когато се върнахме в Ки Уест, Мег беше сигурна, че през цялото време не съм правила нищо друго, освен да спя с Хосе. Същото си мислеше и Ръсти, но за него не е проблем, той просто иска да му се разправят подробностите. Изобщо атмосферата много се нажежи, та се наложи да си поговоря откровено с Мег.

Намирахме се в гостната, където, макар да беше почти март, огромното коледно дърво, пожълтяло, изветряло, със сбръчкани като виме на стара крава балони, все още заемаше по-голямата част от пространството. Към наредбата на стаята се бе притурило войнишко походно легло; и Холи, за да запази тропическия си тен, се беше проснала на него под кварцова лампа.

— И убеди ли я?

— Че не съм спала с Хосе? Боже мой, да. Чисто и просто й казах — но все едно направо мъчително й се изповядах, — че съм лесбийка.

— Не може да ти е повярвала.

— Ами, повярва и още как. Защо, мислиш, отиде и купи това походно легло? Остави тези неща на мене: взимам първа премия, реша ли да шокирам някого. Бъди така добър, миличък, намажи ми гърба ми с малко крем. — Докато изпълнявах поръчението й, тя каза: — О Джей Бърман е тук и виж какво, аз му дадох твоя разказ в списанието. Направи му доста силно впечатление. Той мисли, че може би си струва да ти се помогне. Обаче казва, че си на погрешен път. Негри и деца — кой се интересува от тях?

— Очевидно не и господин Бърман.

— Съгласна съм с него. Прочетох разказа два пъти. Дечурлига и негри. Трепкат листа. Описания. Това просто не ме грабва.

Ръката ми, която мажеше кожата й с крем срещу изгаряне, сякаш придоби своя естествена воля: просто жадуваше да се вдигне и да я цапне по задника.

— Дай ми пример — рекох спокойно аз. — За нещо, което те грабва. По твое мнение.

— „Брулени хълмове“ — каза тя без колебание.

Едвам си удържах ръката.

— Но това е глупост. Даваш ми пример с нещо гениално.

— Гениално е, нали? „Дивачке моя Кети“[1]. Божичко, изплаках море от сълзи. Гледах го десет пъти.

— Ааа — възкликнах с облекчение. — Ааа — извисих ликуващо глас, — говориш ми за кино…

Тя цялата се стегна — сякаш пипах камък, напечен от слънцето.

— Всеки има право на високомерие — каза тя, — но първо трябва да докажеш, че имаш нужните основания да си го позволиш.

— Не мога да се сравня с тебе. Нито с Бърман. Следователно не гледам високомерно. Интересите ни се различават.

— Не искаш ли да забогатееш?

— Плановете ми не стигат толкова далеч.

— Точно такова впечатление създават и разказите ти. Сякаш си ги писал, без да знаеш края. Както и да е, едно ще ти кажа: не е зле да се опиташ да печелиш. Имаш доста луксозни мечти. Всеки няма да ти купува клетки за птици.

— Съжалявам.

— Наистина ще е съжаляваш, ако ме удариш. Преди минутка искаше да го направиш: усетих го по ръката ти; а и сега искаш.

Исках, и то много; и ръката, и сърцето ми тръпнеха, докато завинтвах капачката на крема.

— О, не, за това хич не съм се разтъжил. Просто съжалявам, че си прахосала парите си за мене: Ръсти Тролър е труден поминък.

Тя се надигна от походното легло, лицето й и голите й гърди бяха студено сини на светлината на кварцовата лампа.

— Нужни са ти около четири секунди, за да стигнеш оттук до вратата. Аз ти давам две.

Качих се право горе, взех птичия кафез, свалих го и го оставих пред вратата й. С което приключих въпроса. Поне така си въобразявах до следващата сутрин, когато на излизане за работа го видях захвърлен върху кофата за смет да чака пристигането на боклукчиите. Доста малодушно го спасих от тази участ и го прибрах обратно в стаята си. Това поражение обаче не разколеба решението ми да изхвърля завинаги Холи Голайтли от съзнанието си. Тя е, реших аз, „груба ексхибиционистка“, „непрокопсаница“, „престорена до висша степен“, изобщо личност, с която никога вече няма да си проговоря.

И не й проговорих. Разминавахме се по стълбите, без да се погледнем. Щом тя влезеше в заведението на Джо Бел, аз излизах. По едно време мадам Сапфия Спанела, колоратурата и любителка на летните кънки, която живееше на първия етаж, взе да обикаля останалите обитатели с подписка, че искаме госпожица Голайтли да бъде изселена. Тя е — пишеше госпожа Спанела — морално пропаднала и организира нощни оргии, които накърняват безопасността и спокойствието на съседите й. Макар и да отказах да сложа подписа си, вътрешно признавах, че мадам Спанела има основания да роптае. Петицията й обаче се провали и след като подир април дойде май, в топлите пролетни нощи от апартамент номер две през отворените прозорци нахлуваха ужасни гуляйджийски шумове, кънтеше грамофон и смях на пияни хора.

Не беше необичайно сред гостите на Холи да се случват съмнителни индивиди, тъкмо обратното; но една вечер, когато се прибирах, забелязах твърде странен мъж да разглежда пощенската й кутия. Човек на петдесет и две-три години със загрубяло лице и сиви очи, изпълнени с отчаяние. Носеше стара сива шапка на потни петна, бледосиният евтин костюм висеше като чувал на мършавото му тяло; обувките му бяха кафяви и съвсем нови. Изглежда, нямаше никакво намерение да позвъни на Холи. Бавно, сякаш четеше брайлов шрифт, той продължаваше да опипва с пръст буквите на името й.

Същата вечер, когато излизах да вечерям, видях отново мъжа. Стоеше отсреща на улицата, подпрян на едно дърво, и гледаше право в прозорците на Холи. Мрачно-подозрителни предположения се завъртяха в главата ми. Дали не беше детектив? Или някой от престъпния свят, свързан с нейния приятел в „Синг-Синг“ Сали Томейто? Създалото се положение съживи нежните ми чувства към Холи; в името на справедливостта трябваше да пренебрегна доста продължилата ни вражда и да я предупредя, че я следят. От ъгъла тръгнах към закусвалнята „Раят на хамбургерите“, в посока към кръстовището на Седемдесет и девета и Мадисън; усетих, че вниманието на непознатия се е насочило към мене. Изведнъж, без да обръщам глава, разбрах, че той ме следи. Защото го чувах как си подсвирква. Не някоя обикновена мелодия, а тъжната песен на прериите, която понякога Холи свиреше на китарата си. „Не искам да спя, не искам да умра, искам само да скитам из небесните пасбища.“ Свиркането продължи през Парк Авеню и нагоре по Мадисън. По едно време, докато чаках на светофара, зърнах с крайчеца на окото си как той се навежда да погали един померански шпиц с проскубана козина.

— Чудесно куче имате — рече на собственика му с грубо селско произношение.

„Хамбърг Хевън“ беше празен. Въпреки това той седна точно до мене на дългия бар. Лъхаше на тютюн и пот. Поръча си чаша кафе, но когато му го донесоха, не го и докосна. Вместо това взе да дъвче клечка за зъби, като ме разглеждаше в стенното огледало срещу нас.

— Извинете — казах му в огледалото, — но какво искате?

Въпросът не го смути; изглежда, даже го облекчи.

— Синко — рече той, — имам нужда от приятел.

После извади портфейла си. Той беше охлузен като кожата на грубите му ръце и почти се разпадаше; такава беше и начупената пожълтяла снимка, която ми подаде. На нея се виждаха седем души, събрани накуп на изтърбушена веранда на вехта дървена къща. Всичките бяха деца освен самия този мъж, който беше прегърнал през кръста закръглено русо момиче, засенчило с ръка очите си от слънцето.

— Това съм аз — рече той и се посочи. — Ето я нея… — тикна пръст в закръгленото момиче. — А пък ей този — показа дългуч с перушинеста коса, — този е брат й Фред.

Погледнах отново към „нея“: да, сега в дебелобузото момиче с присвити очи разпознах едно ембрионално подобие на Холи. В същия момент осъзнах кой трябва да е събеседникът ми.

— Вие сте бащата на Холи?

Той замига и се намръщи.

— Името й не е Холи. Тя беше Луламе Барнс. Беше — каза той и размести в устата си клечката за зъби, — преди да се омъжи за мене. Аз съм мъжът й. Док Голайтли. Конски доктор съм, лекувам животни. Занимавам се по малко и със земеделие. Близо до Тюлип, Тексас. Защо се смееш, моето момче?

Това не беше смях: просто нерви. Глътнах малко вода и се задавих; той ме потупа по гърба.

— Никак не е смешна тази работа, синко. Аз съм изтощен човек. Пета година си търся жената. Веднага щом получих писмото от Фред, дето пишеше къде е тя, си купих билет за автобуса. Мястото на Луламе е у дома, при съпруга и децата й.

— Децата?

— Ами ето децата й — почти изкрещя той.

Думите му бяха за останалите четири хлапета на снимката, две босоноги момичета и две момчета с гащеризони. Ясно, разбира се: този човек не беше с ума си.

— Но Холи не може да е майка на тези деца. Те са по-възрастни от нея. По-големи.

— Виж какво, синко — рече той с наставнически глас, — изобщо не съм казвал, че тя ги е родила. Тяхната собствена мила майчица, чудесна жена, Бог да я прости, тя се помина на 4 юли, Деня на независимостта, тридесет и шеста година. Сушавата година. Когато се ожених за Луламе, това беше през декември тридесет и осма, тя караше четиринадесетата година. Може обикновено момиче да не знае какво му предстои, когато е само четиринадесетгодишно. Но нашата Луламе, тя беше изключителна жена. Много добре знаеше какво прави, когато обеща да стане моя съпруга и майка на децата ми. Направо казано, тя ни сломи сърцата, като избяга ей тъй на. — Той сръбна от изстиналото си кафе и ми хвърли изпитателен поглед. — Е, моето момче, сега съмняваш ли се в приказките ми? Не вярваш ли, че ти думам самата истина?

Вярвах му. Беше твърде неправдоподобно, за да не е самата истина; освен това съвпадаше с думите на О Джей Бърман за онази Холи, която видял за първи път в Калифорния: „Не си наясно откъде е — от диви чукари, от Оклахома или кой знае откъде.“ Човек не можеше да обвинява Бърман, задето не е отгатнал, че тя е дете-съпруга от Тюлип, Тексас.

— Просто ни сломи сърцата, като избяга ей тъй на — повтори конският доктор. — Без никаква причина. Цялата къщна работа вършеха дъщерите. Луламе можеше да си живее най-спокойно: да се върти пред огледалото и да си мие косата. Имахме си собствени крави, собствена градина, кокошки, прасета — синко, тая жена направо надебеля. А брат й израсна гигант. Абе и двамата станаха съвсем друго от това, дето бяха, като дойдоха при нас. Тази — Нели, най-голямото ми момиче, — тя беше, която ги доведе вкъщи. Една сутрин идва при мене и казва: „Тате, заключила съм две диви деца в кухнята. Пипнах ги вън да крадат мляко и пуйчи яйца.“ Това бяха Луламе и Фред. Е, да ти кажа право, по-ужасно нещо не бях виждал. Ребрата им се четат, краката им клечки, едвам ги държат, зъбите им се клатят, даже каша не могат сдъвка. Тя каква да излезе работата: майка им умряла от ТБЦ, татко им също — и всичките дечурлига, цял рояк, били разпратени да живеят при разни стиснати хора, разни проклетници на сто мили по-източно от Тюлип. Право си е било момичето да се спасява от онази къща. Но нямаше никакво основание да бяга от моята къща. Тя беше нейна. — Той опря лакти на бара, притисна с пръсти затворените си клепачи, въздъхна: — Наля се и стана истински хубава жена. Пък и жива. Бъбрива като сойка. На всяка тема можеше да каже нещо остроумно сто пъти по-добре от радиото. Всеки ден първата ми работа беше да й набера цветя. Опитомих й гарван и го научих да й казва името. Показвах й как се свири на китара. Само като я погледнех, и очите ми се напълваха със сълзи. Вечерта, когато й предложих женитба, плаках като дете. Тя каза: „Защо плачеш сега, Док? Разбира се, че ще се оженим. Още никога не съм се женила.“

Е, как да не се разсмее човек, как да не й се радва и прегръща. „Още никога не съм се женила!“ — възкликна той и подъвка клечката за зъби. — Не ми казвай, че тази жена не е била щастлива! — рече разпалено. — Всички я глезехме. Нямаше нужда и пръста си да мръдне, освен да си вземе от пая. Освен да си реше косата и да праща да й купуват всички списания. В къщата се бяха насъбрали списания сигурно за сто долара. И мен ако ме питаш, това докара белята. Нагледа се на картинки. Начете се на фантазии. А после се заразхожда надолу по пътя. Всеки ден ходеше малко по-далече: една миля и се прибере. Две мили и се прибере. Но един ден просто не се прибра. — Той отново затисна очите си; като дишаше, се чуваше глух шум. — Гарванът, който й бях подарил, издивя и изхвърча от нас. Цяло лято го чувахме. В двора. В градината. В гората. Цяло лято тази проклета птица викаше: „Луламе, Луламе.“

Умълча се прегърбен, сякаш отново чуваше звуците на далечното лято. Отидох до касата да платя неговата и моята сметка. Междувременно той дойде. Излязохме заедно и тръгнахме към Парк Авеню. Беше хладна ветровита вечер, пъстрите тенти плющяха от вятъра. Мълчахме; после аз казах:

— А какво стана с брат й? И той ли ви напусна?

— О, не — отвърна Голайтли и се прокашля. — Фред остана при нас чак докато го взеха войник. Чудесно момче. Много разбира от коне. И той не знаеше какъв бръмбар й е влязъл в главата на Луламе, как тъй бе изоставила близките си брат, съпруг и деца. Но след като отиде в казармата, Фред започна да получава от нея писма. Онзи ден ми изпрати адреса й. Затова дойдох да си я прибера. Знам, че съжалява за стореното. Знам, че иска да се върне вкъщи.

Той явно жадуваше да се съглася с него. Казах му, че според мене ще намери Холи, или Луламе, малко променена.

— Чуй, синко — заяви той, когато стигнахме до входа на къщата, — обясних ти, че имам нужда от приятел. Защото не искам да я изненадвам. Нито да я плаша. Затова се спотайвах. Помогни ми като приятел, спомени й, че съм тук.

При мисълта да представя госпожа Голайтли на съпруга й не можех да не изпитам известно удовлетворение; и като хвърлих поглед към осветените й прозорци, се обнадеждих, че и компанията й е там, защото още повече ме зарадва перспективата да видя как човекът от Тексас се ръкува с Мег и Ръсти, и Хосе. Обаче гордият сериозен поглед на Док Голайтли и захабената му от пот шапка ме накараха да се засрамя от тези мисли. Той ме последва във входа и остана да чака долу.

— Добре ли изглеждам? — пошепна Голайтли, подръпна ръкавите си и стегна възела на връзката.

Холи беше самичка. Отвори ми веднага; всъщност тъкмо се канеше да излиза — бели атлазени обувки за танци и цял облак парфюм оповестяваха гала намерения.

— Е, идиот такъв — рече тя и ме цапна палаво с чантата си. — Много бързам, за да се сдобряваме точно сега. Ще изпушим лулата на мира утре, окей?

— Разбира се, Луламе. Ако утре си все още тук.

Тя си свали тъмните очила и присви очи.

А очите й бяха като строшени призми и отломките проблясваха със сини, сиви и зелени искри.

— Той ти го е казал — промълви тя с тих, разтреперан глас. — О, моля ти се. Къде е той? — тя се втурна покрай мен. — Фред! — провикна се на стълбището. — Фред! Къде си, миличък?

Чух стъпките на Док Голайтли нагоре по стълбите. Главата му се появи над перилата и Холи се дръпна назад, но не изглеждаше уплашена, а сякаш искаше да се скрие в черупката на разочарованието. А той вече беше пред нея, засрамен и притеснен.

— Божичко, Луламе — подхвана и се поколеба, тъй като Холи го гледаше с вперен празен поглед, сякаш не можеше да го познае. — Ох, милинката ми — рече той, — не те ли хранят тук? Каква си изпосталяла. Каквато беше, когато те видях за първи път. С такива блуждаещи очи.

Холи докосна лицето му, пръстите й опипваха извивката на лицето му, брадясалата му кожа, сякаш тя искаше да се увери в присъствието му.

— Здравей, Док — рече мило и го целуна по бузата.

— Здравей, Док — повтори сияеща, когато той я вдигна във въздуха и щеше да я прекърши в прегръдката си.

Изблици облекчителен смях го разтърсиха.

— Гледай ти, Луламе. Слава богу.

Нито той, нито тя ме забелязаха, когато се промъкнах покрай тях и се качих в стаята си. Нито пък забелязаха мадам Сапфия Спанела, която отвори вратата си и закрещя:

— Стига! Безобразие. Върши другаде курвенските си номера.

[1] Така нарича възлюбената си героят на „Брулени хълмове“. — Б. пр. ↑

— Да съм се развела с него? Разбира се, че никога не съм се развеждала. Боже мой, та тогава бях едва четиринадесетгодишна. Бракът ни изобщо не е бил законен.

— Холи почука по празната си чаша. — Още два, скъпи мой господин Бел.

Джо Бел, в чието заведение седяхме, прие с неудоволствие поръчката.

— Раничко сте започнали да се наливате — каза укорително.

Още нямаше и дванадесет според черния махагонов часовник зад бара, а той вече бе напълнил чашите ни три пъти.

— Днес е неделя, господин Бел. В неделя часовниците изостават. Освен това изобщо не съм си лягала — съобщи гласно и сподели с мен: — Да спя. — След което се изчерви и извърна виновно глава. За първи път, откакто я познавах, тя като че изпита нужда да се оправдава: — Е, нямаше как. Док наистина ме обича, знаеш ли. А и аз го обичам. На тебе може да ти се е сторил стар и сбутан. Но ти не знаеш какъв мил човек е той, как умее да вдъхне сили и на птици, и на деца, изобщо на всякакви слаби създания. Човек не може да не се чувства много задължен на онзи, който му е внушил самоувереност. Винаги съм споменавала Док в молитвите си. Моля те, престани да се подсмиваш! — заповяда ми тя, като изгаси цигарата си. — Наистина се моля.

— Не се подсмивам. Усмихвам се. Ти си удивителна личност.

— Сигурно — усмихна се тя и лицето й, бледо, някак болнаво на сутрешната светлина, се освежи; тя поприглади разрошената си коса и разноцветните й багри блеснаха като в реклама на шампоан. — Сигурно приличам на чума. Съвсем естествено. До сутринта висяхме на автобусната спирка. Чак до последната минута Док мислеше, че ще си тръгна с него. Макар и да му повтарях цяла нощ: „Но, Док, аз вече не съм четиринадесетгодишна и не съм Луламе.“ Но ужасното е (осъзнах го, докато чакахме там), че всъщност съм. И все още крада пуйчи яйца и се дера в шипкови храсти. Само че сега го наричам лоши чернилки.

Джо Бел презрително ни сервира новата поръчка коктейли.

— Никога не се влюбвайте в диво същество, господин Бел — посъветва го Холи. — Това беше грешката на Док. Той все мъкнеше вкъщи разни диви същества. Хищни птици с наранени криле. А веднъж дори голям рис със счупен крак. Но човек не бива да отдава сърцето си на диво същество; колкото повече го отдава, толкова по-силни стават тези същества. Докато станат достатъчно силни да избягат в гората. Или да отлетят на някое дърво. После на по-високо. После в небето. Такъв е краят, господин Бел. Ако си позволите да обикнете диво същество. Накрая ще останете само с поглед към небето.

— Пияна е — осведоми ме Джо Бел.

— Умерено — призна Холи. — Но Док разбра какво исках да му кажа. Обясних му го много благоразумно, това нещо той може да го разбере. Стиснахме си ръце, прегърнахме се и той ми пожела щастие. — Тя погледна часовника. — Сега трябва да е някъде към Сините планини.

— За какво говори тя? — почуди се Джо Бел.

Холи вдигна чаша.

— Да пожелаем и на Док щастие — рече тя и чукна чаша в моята. — Желая ти щастие; и вярвай ми, скъпи Док, много по-добре е да гледаш към небето, отколкото да живееш тук. Такова пусто място; толкова мрачно. Просто земя, където тътнат гръмотевици и всичко изчезва.

Тролър се жени пореден път. Бях в метрото някъде в Бруклин, когато видях това заглавие. Един от пътниците беше отворил вестника, който оповестяваше новината с огромни букви. Едничката част от текста, която можах да видя, гласеше: „Ръдърфорд Тролър — Ръсти, милионерът плейбой, често обвиняван в пронацистки симпатии, вчера сключи тайно брак в Гринич с прекрасната…“ Аз и не исках да чета нататък. Холи се е омъжила за него — виж ти, виж ти. Бих желал да съм под колелата на влака. Но имах това желание и преди да бях зърнал заглавието. Поради куп причини. Не бях виждал Холи, искам да кажа, не бяхме се виждали истински от пиянската ни неделя в заведението на Джо Бел. Изтеклите оттогава седмици ми бяха донесли лично мои основания за лоши чернилки. Първо, уволниха ме от работата — заслужено, и то поради едно забавно нарушение, но доста заплетено, за да го разказвам тук. А също и военната комисия проявяваше нездрав интерес към мене и след като съвсем наскоро се бях освободил от ограниченията на едно малко градче, мисълта да вляза отново в казармения живот истински ме отчайваше. Покрай неопределеното ми положение на подлежащ на военна служба и липсата на определена професионална квалификация просто не можех да си намеря работа. Точно затова се намирах в метрото в Бруклин: връщах се от обезсърчаваща среща с издателя на един несъществуващ вече вечерен вестник. Всичко това, съчетано с лятната градска жега, ме докара до състояние на нервна депресия. Така че не бях неискрен в мисленото си желание да се намирам под колелата на влака. Вестникарското заглавие засили още повече желанието ми. Щом Холи е могла да се омъжи за този „абсурден ембрион“, значи цялата армия неправдини, ширещи се по света, можеха пък спокойно да се стоварят върху мене. Или впрочем — и този въпрос е съвсем правомерен — може би възмущението ми се дължеше донякъде на обстоятелството, че самият аз бях влюбен в Холи? Донякъде. Защото аз наистина бях влюбен в нея. Както навремето се бях влюбвал в майчината ми възстара готвачка негърка и в пощаджията, който ми позволяваше да го съпровождам, докато разнасяше пощата, както и в едно цяло семейство на име Макендрик. В този вид любов също има ревност.

Като слязох на моята спирка, купих вестник и почитайки края на изречението, открих, че младоженката е „прекрасната фотомоделка от Арканзас госпожица Маргарет Тачър Фицхю Уайлдуд“. Мег! Краката ми така омекнаха от облекчение, че се наложи да се прибера с такси.

Мадам Сапфия Спанела ме пресрещна долу, оцъклила очи и кършейки ръце.

— Тичайте — рече тя. — Доведете полиция. Тя убива някого! Някой я убива!

Звуците, които идваха отгоре, подсказваха точно такива събития. В апартамента на Холи сякаш беснееха тигри. Трошаха се стъкла, громоляха вещи, срутваха се мебели. Но в целия този грохот не се чуваха бурни гласове, което правеше ситуацията някак неестествена.

— Бързо! — крещеше мадам Спанела и ме побутваше. — Викайте полиция! Убийство!

И аз се разбързах, но нагоре към вратата на Холи. Усиленото ми думкане доведе само до един резултат: шумотевицата стихна. Заглъхна напълно. Обаче молбите да ми отвори останаха без отговор и от усилията да изкъртя вратата само си натъртих рамото. Сетне чух мадам Спанела да заповядва долу на някой новодошъл да тича за полицията.

— Млъкнете — й каза един глас — и се махайте.

Беше Хосе Ибара-Йегар. Съвсем не изглеждаше като елегантен бразилски дипломат; беше потен и уплашен. На мене също заповяда да се махам. И със собствения си ключ отвори вратата.

— Тук, доктор Голдман — рече той и кимна на придружителя си.

Тъй като никой не ме спря, аз ги последвах всред пълната разруха. Коледната елха най-после беше разтурена в най-буквалния смисъл: кафяви сухи клони се валяха накуп с разкъсани книги, строшени лампи и грамофонни плочи. Дори хладилникът зееше празен, съдържанието му беше размятано из стаята, яйца се стичаха по стените, а в центъра на целия хаос безименният котарак на Холи спокойно лочеше разляно мляко.

В спалнята ме задуши миризмата на парфюми от счупените флакони. Настъпих тъмните очила на Холи — те бяха на пода, стъклата вече на сол, рамката строшена.

Може би поради това Холи, просната бездиханна на леглото, се беше вперила в Хосе подобно на слепец и изобщо не забелязваше доктора, който й мереше пулса и говореше напевно:

— Вие сте изморена млада дама. Много изморена. Искате да заспите, нали? Спете.

Холи си потърка челото, размазвайки кръв от порязания си пръст.

— Да спя — рече тя и захленчи като изнурено капризно дете: — Той единствен ми позволяваше. Даваше ми да се сгушвам до него в студените нощи. Открих едно място в Мексико. Има и коне. Почти на брега.

— И коне на брега — повтори като в приспивна песен докторът и извади спринцовка от черната си лекарска чанта.

Хосе извърна лице, почти припадайки при вида на иглата.

— Тя болна само от нещастие? — попита той и не съвсем правилният му английски език придаде непреднамерена ирония на въпроса. — Тя само е нещастна?

— Не заболя никак, нали? — самодоволно попита лекарят и разтри мястото на инжекцията с памуче.

Тя се свести достатъчно, за да открие присъствието му.

— Всичко боли. Къде ми са очилата? — но нямаше нужда от тях. Очите й се затваряха.

— Тя само е нещастна? — настоя Хосе.

— Моля ви, господине — сопна се лекарят, — оставете ме сам с пациентката.

Хосе се оттегли в гостната, където си изля яда на мадам Спанела — тя стъпваше на пръсти и подслушваше.

— Не ме докосвайте! Ще извикам полицията — заплашваше тя, докато той я изблъскваше към вратата с португалски ругатни.

Мина му през ума да изхвърли и мен; така поне пролича от израза му. Но после предложи да пием нещо. Едничката здрава бутилка, която открихме, беше с бял вермут.

— Аз имам тревога — довери ми Хосе. — Имам тревога, че ще предизвика скандал. Задето тя чупи всичко. Поведение като луда. Аз не трябва да имам обществен скандал. Твърде е деликатно: моето име, моята работа.

Олекна му след обяснението ми, че не виждам причина за „скандал“: чупенето на собствени вещи би трябвало да си е личен проблем.

— Само въпрос на нещастие — заяви решително той. — Когато дойде скръб, тя най-напред хвърля питието, което държи. Бутилката. Онези книги. Лампа. Тогава аз се изплашил. Бързам да доведа доктор.

— Но защо? — държах да разбера. — Защо е тази истерия заради Ръсти? На нейно място бих ликувал.

— Ръсти?

Аз все още държах вестника и му показах заглавието.

— О, това — той се подсмихна унищожително. — Те ни правят голяма услуга. Ръсти и Мег. Ние се смеем за това: как мислят, че ни съсипват сърцето, когато през всичкото време ние искаме те да избягат. Уверявам ви, ние се смеехме, когато дойде нещастие. — Очите му зашариха из бъркотията на пода; вдигна смачкана жълта хартия. — Това — рече той.

Беше телеграма от Тюлип, Тексас: „Получих съобщение Фред убит сражение отвъд океана твоят съпруг и деца се присъединяват към скръбта общата загуба следва писмо любов Док.“

Холи никога повече не спомена за брат си; освен веднъж. При това престана да ме нарича Фред. Юни, юли, тя прекара горещините като в летаргичен сън, подобно на зимно животно, което не знае, че е дошла пролет, после лято. Косата й потъмня, тя взе да напълнява. Стана донейде небрежна в облеклото; понякога изтичваше до магазина само по шлифер на голо. Хосе се премести при нея и името му смени името на Мег на пощенската кутия. Но Холи оставаше доста време сама, тъй като Хосе беше във Вашингтон три дни седмично. При отсъствията му тя не приемаше никакви гости и рядко напускаше апартамента — освен в четвъртък, когато правеше седмичното си посещение в „Синг-Синг“.

Не че беше загубила интерес към живота, нищо подобно, просто изглеждаше по-спокойна и дори по-щастлива от по-рано. Внезапен и нетипичен за Холи ентусиазъм на къщовница доведе до няколко нетипични за Холи покупки: от аукцион в „Парк Бърнет“ тя купи на търг гоблен, представляващ преследван елен, а от разпродажбата на колекцията изящни предмети на Рандолф Хърст[1] се сдоби с два мрачни готически стола; купи всички томове на „Съвременна библиотека“, купища плочи класическа музика, безброй репродукции на творби от Метрополитън Мюзиъм (а също и скулптурна китайска котка, срещу която собственият й котарак съскаше ожесточено и в края на краищата я счупи), миксер от фирмата „Уеъринг“ и тенджера под налягане плюс цяла сбирка готварски книги. Прекарваше дните си в ролята на домакиня, шеташе из мъничката си кухня, гореща като пещ.

— Хосе казва, че готвя по-хубаво, отколкото в „Ко̀лони“. Наистина, кой би повярвал, че имам такава природна дарба? Преди месец дори бъркани яйца не можех да направя.

Колкото до това, тя и сега не можеше. Простичките яденета — печено месо, обикновена салата — не й се получаваха. Но пък хранеше Хосе, а и понякога мене с най-невероятни супи (водна костенурка, подправена с коняк и сервирана в авокадо), изискани блюда, достойни за пировете на Нерон (печен фазан, пълнен с нар и фурми) и други съмнителни нововъведения (пиле с ориз и шафран, полято с шоколадов сос, антилски специалитет, драги!!!) Военновременната купонна система не й даваше възможност да се вихри със захарта и сметаната и ограничаваше въображението й в областта на сладкишите, но все пак веднъж тя измайстори нещо, наречено „тобако тапиока“ — най-добре е да не го описвам.

Не ми се описват и опитите й да научи португалски, изпитание не само за нея, но и за мене, защото винаги когато отивах да я видя, плочи „Лингвафон“ непрекъснато се въртяха на грамофона. Освен това тя почти не започваше вече изречение, без да спомене: „След като се оженим…“ или „Когато заминем за Рио…“ Въпреки че Хосе никога не бе загатнал за женитба. Тя не го криеше.

— Но пък той знае, че съм бременна. Да, така е, миличък. В шестата седмица. Не виждам защо това трябва да те учудва. Мене не ме учудва. Нито un peu[2]. Много ми е драго. Искам да имам поне девет. Сигурна съм, че някои от тях ще бъдат възтъмнички — Хосе има малко негърска кръв, предполагам, че си се досетил? Което от моя гледна точка е чудесно: има ли нещо по-хубаво от мургаво бебе със светлозелени красиви очи? Бих желала, моля ти се, не се смей — бих желала да съм девствена за него, за Хосе. Не че съм спала с когото падне, както разправят някои; не ги обвинявам тия копелета, аз самата дрънках разни глупости. Но всъщност онази вечер ги преброих и се оказа, че съм имала само единадесет любовници — без да броим онова, което беше преди тринадесетата ми година, защото в края на краищата онова не се брои. Единадесет. Каква уличница съм при това положение? Я виж Мег Уайлдуд. Или Хъни Тъкър, или Роуз Елън Уорд. Ако знаеш само колко пъти са хващали гонорея. Свят да ти се завие. Разбира се, аз нямам нищо против уличниците. Само едно: някои от тях може да са честни на думи, но всички са с нечестни сърца. Искам да кажа, не може да си имаш работа с някого, да харчиш парите му и същевременно да не се опитваш да вярваш, че го обичаш. Аз никога не съм го допускала. Дори Бени Шаклит и всички онези плъхове. Просто си внушавах, че и в плъховете има известно очарование. Истина ти казвам, с изключение на Док, ако изобщо броиш Док, Хосе е първият ми случай, който не вони на плъх. О, и той не е самото съвършенство. Понякога послъгва и се тревожи какво мислят хората, и се къпе около петдесет пъти дневно — мъжът трябва да има своята миризма. Прекалено е благопристоен и предпазлив, за да ми бъде идеал; винаги се обръща гърбом, когато се съблича, яде шумно и не обичам да го гледам да тича, защото ми е смешен като тича. Ако можех да избера когото аз си искам — от всички хора по света, — не бих се спряла на Хосе. Джавахарлал Неру е по-близо до идеала ми. Или Уендъл Уилки[3]. А пък за Грета Гарбо гласувам веднага. Защо не? Човек трябва да има свободата да се жени и за мъже, и за жени, или — слушай, ако дойдеш и ми кажеш, че искаш да се свържеш с боен кораб, аз ще уважа чувствата ти. Бога ми, говоря съвсем сериозно. На любовта трябва да се дава пълна свобода. Изцяло подкрепям това схващане. Сега, когато имам доста добра представа какво всъщност е любов. Защото аз наистина обичам Хосе — бих престанала да пуша, ако той го поиска от мене. Той е дружелюбен, може така да ме разсмее и да ме измъкне от лошите чернилки, само че те вече не ме нападат така често, освен понякога, пък дори и тогава не е толкова гадно, та да взимам секонал или да се завличам до „Тифани“; просто занасям костюма му на химическо чистене или готвя гъби и се чувствам чудесно, съвсем царски. Ето и друго, изхвърлих всички хороскопи. Трябва да съм похарчила по долар за всяка проклета звезда в целия проклет планетариум. Тъпо е да го казвам, но хубави неща ти се случват само ако си добър. Добър? Всъщност искам да кажа честен. Не честен в смисъл да спазваш законите — ще обера гроб, ще свия монетите от очите на мъртвец, ако ми трябват пари за удоволствия. Не, мисълта ми е, че човек трябва да бъде честен пред самия себе си. Можеш да бъдеш всичко, но не и страхливец, неискрен, двуличен, курва: предпочитам да имам рак, отколкото нечестно сърце. Това не е лицемерие. Чисто и просто практичност. Ракът може да те довърши или не, обаче другото направо те унищожава. О, по дяволите, сладурче — подай ми китарата и ще ти изпея една фада[4] на чист португалски.

Тези последни седмици в края на лятото и началото на новата есен са ми смътни в спомените, може би защото разбирателството помежду ни бе достигнало онази сладостна дълбочина, когато двама души общуват повече с мълчание, отколкото с думи: приятелско безмълвие измества напрегнатото наддумване, нервното многословие на уж пламенното, а по-скоро повърхностно драматичното приятелство. Често, когато той не беше в града (бях развил неприязнено чувство към него и рядко го назовавах по име), прекарвахме заедно по цели вечери, през които си казвахме по-малко от стотина думи; веднъж отидохме пеша чак до китайския квартал, ядохме китайски гозби, купихме си книжни фенери и откраднахме една кутийка тамянови пръчици, оттам изчезнахме към Бруклинския мост и докато наблюдавахме как корабите минават между грейналите светлини на небесния фон, тя каза:

— След години, след много, много години някой от тези кораби ще ме докара отново тук с деветте ми бразилски хлапета. Защото — да, те трябва да видят това, тези светлини, реката — аз обичам Ню Йорк, макар и да не е мой в истинския смисъл като например дърво или улица, или къща, каквото и да било, което е мое, защото и аз съм негова.

— Млъкни, моля ти се — избухнах аз, защото се почувствах изоставен — катер на сух док, докато тя, бляскав пътник, който си знае пътя, отплава с тържествени сирени и дъжд от конфети.

Така дните, последните дни, се въртят в паметта ми неясни, всички еднакви като есенни листа — докато дойдѐ онзи ден, различен от всички дни, които някога съм преживял.

[1] Уилям Рандолф Хърст, прочут медиен магнат от началото на миналия век, крал на вестникарската индустрия; Орсън Уелс пресъздава образа му във великия си филм „Гражданинът Кейн“. В свободното си време колекционира старинни произведения на изкуството. — Б. пр. ↑

[2] Нито малко (фр.) — вместо „ни най-малко“. — Б. пр. ↑

[3] Американски общественик и политик, кандидат на Републиканската партия за президент на САЩ в изборите през 1940 г., когато за трети път е преизбран Рузвелт. — Б. пр. ↑

[4] Тоест фаду (fado), португалски фолклорни песни. — Б. пр. ↑

По една случайност това стана на 30 септември, рождения ми ден, факт, който нямаше никаква връзка с развилите се събития — само дето, надявайки се да получа от домашните си някакъв паричен подарък, аз очаквах с нетърпение сутрешната поща. Дори слязох долу да причакам раздавача. Ако не се бях навъртал край входа, Холи нямаше да ме покани да отидем на езда; и тогава нямаше да има възможност да ми спаси живота.

— Тръгвай — рече тя, като ме видя да чакам раздавача. — Хайде да пояздим коне из парка. — Беше облечена с яке и джинси, а на краката си носеше обувки за тенис; тупна се по корема, привличайки вниманието ми към сплеснатостта му: — Да не мислиш, че искам да загубя наследника. Но има едно конче, скъпата ми стара Мейбъл Минерва — не мога да замина, без да си взема сбогом с Мейбъл Минерва.

— Сбогом?

— Другата събота. Хосе купи билетите.

Като в транс я оставих да ме води по улицата.

— Сменяме самолета в Маями. Сетне над океана. Над Андите. Такси!

Над Андите. Докато минавахме с таксито през Сентръл Парк, имах чувството, че и аз летя, летя самотен над опасни снежни върхове.

— Но как така… Та, боже мой, какво ще стане с… Как ще… Изведнъж да изчезнеш и да изоставиш всички.

— Не мисля, че някому ще липсвам. Аз нямам приятели.

— На мене. Ще ми липсваш. А и на Джо Бел. И, о — на милиони. Например Сали. Клетият господин Томейто.

— Обичах стария Сали — рече тя и въздъхна. — Знаеш ли, че цял месец не съм ходила да го видя. Когато му съобщих, че заминавам, той беше същински ангел. Наистина — смръщи се тя, — изглеждаше радостен, че напускам страната. Каза, че това е добре дошло. Защото рано или късно можело да възникнат неприятности. Ако открият, че не съм му истинска племенница. Онзи дебел адвокат О’Шонеси ми изпрати петстотин долара. В брой. Сватбен подарък от Сали.

Нарочно исках да я засегна:

— Очаквай подарък и от мене. Когато се стигне до сватба. Ако се стигне.

Тя се изсмя:

— О, той ще се ожени за мене, не се тревожи. В черква. Ще присъстват и домашните му. Затова отложихме сватбата за Рио.

— Знае ли, че вече си омъжена?

— Какво ти става? Искаш да ми развалиш настроението? Денят е толкова прекрасен. Стига.

— Но напълно е възможно…

— Невъзможно е. Казах ти, че бракът ми е бил незаконен. Не би могъл да е валиден — тя си потърка носа и ми хвърли кос поглед. — Само да си го споменал на някого, миличък, ще те окача с краката нагоре и ще те изкормя като прасе.

Конюшните — на тяхно място сега, мисля, има телевизионен център — се намираха на Шестдесет и шеста западна улица. Холи избра за мене една стара черно-бяла кобила с отпуснат вид.

— Не се тревожи, по-безопасна е и от бебешка люлка.

Което в моя случай беше необходима гаранция, тъй като върховното ми постижение в ездата беше возене на пони за по десет цента на детски карнавални тържества. Холи ми помогна да се покатеря на седлото, сетне яхна своя сребрист кон, който поведе към трафика на Сентръл Парк, за да стигнем до пътеката за яздене, по която есенният вятър гонеше шумата.

— Виждаш ли? — провикваше се тя. — Чудесно!

И изведнъж стана наистина чудесно. Изведнъж, докато гледах как разнобагрените разбъркани кичури на Холината коса проблясват от жълто-червената светлина през листака, изпитах достатъчно силна любов към нея, за да забравя себе си, самосъжалението и отчаянието си и да изпитам радост, че нещо, което тя смята за щастие, ще я сполети. Конете тръгнаха в лек тръс, вятърът ни връхлиташе, плискаше в лицата ни, гмуркахме се ту в езерца от слънце, ту във вирчета от сянка и аз, сякаш вдишал райски газ, бях обзет от радост, от възторга, че живея. Това продължи един миг; следващият се превърна в зловещ фарс.

Защото съвсем внезапно, като диваци от засада в джунглите, банда негърчета изскочиха от храсталака край пътеката. С крясъци и дюдюкане те взеха да замерят с камъни и да шибат задниците на конете с пръчки и клонки.

Моят, черно-бялата кобила, се изправи на задни крака, зацвили, полюшна се като въжеиграч, сетне се понесе шеметно по пътеката, като изтласка краката ми от стремената и аз едва се крепях на седлото. Изпод копитата й камъните пръскаха искри. Небето се килна. Профучаха дървета, езеро с детски корабчета, статуи. Бавачки се втурваха да спасят поверените им деца от бесните ни коне; минувачи, безделници и какви ли не крещяха: „Дръпни юздите!“, „Брей, момче, стой!“ и „Скачай!“ Но тези гласове ми изплуваха по-късно; в момента само усещах Холи зад себе си, чувах я как препуска и ми подвиква като каубой, без да може да ме настигне. Напред през парка и навън по Пето Авеню, конете се носеха като вихрушка сред обедния трафик, а таксита и автобуси отклоняваха със свистене. Край резиденцията на Джеймс Бюканан Дюк, покрай музея „Фрик“ и надолу към „Пиер“ и „Плаза“. Холи успя да съкрати разстоянието помежду ни; освен това един конен полицай се бе присъединил към препускането. Двамата настигнаха и приклещиха моята разпенена кобила — Холи от едната страна, полицаят от другата, и тя спря задъхана и запотена. И точно тогава най-накрая аз паднах от гърба й. Паднах, станах и стоях изправен там, без да съм съвсем наясно къде се намирам. Събра се тълпа. Полицаят пухтеше и пишеше нещо в бележника си, но сетне прояви голямо съчувствие, захили се и заяви, че ще се погрижи конете ни да бъдат върнати в конюшнята.

Холи ме качи в такси.

— Миличък, как се чувстваш? — попита тя.

— Чудесно.

— Но ти нямаш никакъв пулс — рече тя, опипвайки китката ми.

— Тогава сигурно съм мъртъв.

— Не, идиот такъв. Това е сериозно. Погледни ме.

Лошото беше, че не можех да я видя; по-скоро виждах няколко Холи, трио от изпотени лица, толкова пребледнели от тревога, че се почувствах едновременно трогнат и смутен.

— Честна дума. Не изпитвам нищо. Освен срам.

— Моля ти се. Сигурен ли си? Кажи ми истината. Можеше да се убиеш.

— Но съм жив. И ти благодаря. За това, че ми спаси живота. Ти си чудна. Единствена. Обичам те.

— Глупак. — Тя ме целуна по бузата.

Сетне се появиха четири Холи и аз загубих съзнание.

Същата вечер снимки на Холи се появиха на първа страница на късното издание на „Джърнал Америкън“ и в ранните издания както на „Дейли Нюс“, така и на „Дейли Мирър“. Това нямаше нищо общо с конете. За съвсем друго ставаше дума, както разкриваха и заглавията. „Плейгърл арестувана в афера с наркотици“ („Джърнал Америкън“); „Арестувана актриса, контрабандистка на наркотици“ („Дейли Нюс“); „Разкрити контрабандисти на наркотици, заловена красавица“ („Дейли Мирър“).

„Дейли Нюс“ бе поместил най-ефектната снимка: Холи, влизаща в полицейския участък между двама мускулести детективи, мъж и жена. На този убийствен фон дори дрехите й (още беше в костюма за езда, яке и джинси) подсказваха, че е бандитка от престъпна шайка; тъмните очила, рошавата коса и цигарата „Пикаюн“, лепната на сърдитите й устни, допълваше убедително впечатлението. Отдолу пишеше: „Двадесетгодишната Холи Голайтли, красивата начинаеща кинозвезда и светска знаменитост. Според прокурора тя е главна фигура в международна банда за търговия с наркотици, свързана с гангстера Салваторе Томейто — Сали. На снимката: детективите Патрик Конър и Шийла Фезонети (отдясно) я водят в участъка на Шестдесет и седма улица. Подробности на стр. 3.“ Подробностите, включително със снимка на мъж, посочен като Оливър О’Шонеси — Отеца (беше закрил лицето си с мека шапка), бяха на три пълни колонки. Ето и най-важните пасажи от текста в съкратен вид:

„Любителите на светските забавления днес бяха смаяни от ареста на прекрасната Холи Голайтли, двадесетгодишна начинаеща холивудска звезда, известна посетителка на нюйоркските заведения. По същото време в два часа следобед полицията залови Оливър О’Шонеси, 52-годишен, регистриран в хотел «Сийборд», Четиридесет и девета улица, когато излизаше от един от ресторантите «Хамбърг Хевън» на Мадисън Авеню. Според прокурора Франк Л. Донован и двамата са важни фигури в международна мрежа за контрабанда на наркотици, ръководена от известния главатар на мафията Салваторе Томейто — Сали, понастоящем затворник в «Синг-Синг», където излежава петгодишна присъда за подкупване на политически лица… О’Шонеси, низложен свещеник, познат в престъпните кръгове като Отеца и Падре, има криминално досие още от 1934 г., когато е осъден на две години затвор като съдържател на уж санаториум за душевно болни в Род Айланд, наречен «Манастирът». Госпожица Голайтли, която досега не е била подвеждана под отговорност, бе арестувана в луксозния й апартамент в елитна къща в Ист Сайд… Макар прокурорът да не е излязъл с официално обвинение, осведомени източници твърдят, че красивата руса актриса, която доскоро беше постоянна спътница на мултимилионера Ръдърфорд Тролър, е служила за «свръзка» между затворения Томейто и главния му помощник О’Шонеси… В ролята на роднина на Томейто госпожица Голайтли посещавала всяка седмица «Синг-Синг» и именно тогава Томейто устно предавал по нея шифровани съобщения на О’Шонеси. Посредством тази свръзка Томейто, за когото се предполага, че е роден в Чефалу, Сицилия, през 1874 г., е имал възможност лично да управлява широка мрежа за контрабанда на наркотици с клонове в Мексико, Куба, Сицилия, Танжер, Техеран и Дакар. Обаче от прокуратурата отказаха потвърждение и подробности по тези сведения… Голям брой репортери, неофициално уведомени за събитието, се стекоха пред полицейския участък на Шестдесет и седма източна, когато двамата обвиняеми бяха доставени за разпит. О’Шонеси, едър червенокос мъж, отказа коментар и ритна един фотограф в слабините. Обаче госпожица Голайтли, изящна, макар и облечена като младеж с джинси и кожено яке, изглеждаше сравнително спокойна. «Не ме питайте какво, по дяволите, означава цялата тази работа, заяви тя на репортерите. Parce-que je ne sais pas mes chéres. (Защото не знам, скъпи мои.) Да, посещавала съм Сали Томейто. Ходех да го виждам всяка седмица. Какво лошо има в това? Той вярва в Бог, аз също…» Следваше подзаглавие «Признава употреба на наркотици» и пишеше: Мис Голайтли се усмихна, когато един репортер я попита дали самата тя взима наркотици. «Пробвала съм марихуана. Не е и наполовина толкова вредна, както брендито. И е по-евтина. За съжаление аз предпочитам бренди. Не, господин Томейто никога не ми е споменавал за наркотици. Ужасно се ядосвам, като гледам как тези безобразни хора го нарочват. Той е чувствителен, религиозен човек. Много симпатичен старец.»“

В репортажа имаше една много груба грешка: тя не бе арестувана в нейния „луксозен апартамент“. Това стана в собствената ми баня. Бях накиснал натъртеното си от ездата тяло в гореща вана с английска сол; Холи, грижовна самарянка, седеше на ръба на ваната и чакаше да ме разтрие с балсама „Слоун“ и да ме настани в леглото. На входната врата се почука. Тъй като не беше заключено, Холи каза:

— Влезте.

Появи се мадам Сапфия Спанела, последвана от двама цивилни агенти — мъж и жена с дебели жълтеникави плитки, навити на главата.

— Ето я търсената от полицията! — ревна мадам Спанела, нахлу в банята и посочи с пръст най-напред Холи, а после голото ми тяло. — Погледнете я. Курва.

Детективът се смути и от мадам Спанела, и от гледката; обаче лицето на колежката му се разплу от долнопробна наслада. Тя стовари ръка на рамото на Холи и с изненадващо детски гласец каза:

— Тръгвай, сестро. Ще те водим на едно място.

На което Холи й отвърна хладнокръвно:

— Махай от мене тая селска лапа, дърта лесбийко такава…

Което поразгневи дамата. Тя здравата удари Холи. Толкова силно, че главата й клюмна и шишенцето с балсама, изхвърчало от ръката й, се разби на пода — където аз, изскочил от ваната, за да се включа в битката, стъпих върху него и за малко не останах без палци на двата крака. Гол и кървящ, ги последвах към хола.

— Не забравяй, моля те, да храниш котката — успя да ми поръча Холи, докато детективите я бутаха надолу по стълбите.

Разбира се, бях сигурен, че е по вина на мадам Спанела: тя няколко пъти се бе оплаквала в полицията от Холи. И през ум не ми мина, че цялата история може да добие такива ужасни мащаби, докато същата вечер Джо Бел не дойде при мене, размахал вестниците. Той беше твърде разтревожен, за да се изразява членоразделно; крачеше из стаята, удряйки юмруците си един в друг, докато аз четях.

Сетне попита:

— Мислиш ли, че е така? Че е замесена в тази гадост?

— Ами да.

Той втъкна в устата си хапче против киселини и като ме гледаше гневно, го задъвка така настървено, сякаш трошеше със зъби костите ми.

— Каква подлост. А се пишеш, че си й приятел. Копеле!

— Чакай малко. Не казах да е знаела, че е замесена. Не е знаела. Но го е правила. Предавала е съобщения и какво ли не…

— Абе много си спокоен, а? — рече той. — Божичко, сега може да й лепнат десет години. И повече. — Той издърпа вестниците от ръцете ми. — Ти познаваш приятелите й. Онези там богаташи. Ела в бара да телефонираме. Нашето момиче ще има нужда от по-изкусни адвокати хитреци, отколкото мога да си позволя.

Тялото ми така трепереше и болеше, че не можех да се облека. Наложи се Джо Бел да ми помогне. Когато отидохме в заведението му, той ми връчи в телефонната кабина тройно мартини и чаша, пълна с дребни монети. Но просто не ми идваше на ум на кого да се обадя. Хосе беше във Вашингтон и аз нямах представа къде да го потърся там. Ръсти Тролър? Не и това копеле! А кои други нейни приятели познавах? Може би беше права, когато каза, че няма приятели, истински приятели.

Поръчах разговор с Крествю 5–6958 в Бевърли Хилс, Лос Анджелис, Калифорния, номера, който ми дадоха от междуградската централа на името на О Джей Бърман. Лицето, което се обади, заяви, че сега правят масаж на господин Бърман и не може да бъде обезпокояван: „Съжалявам, обадете се по-късно.“ Джо Бел се разяри — трябвало да кажа, че е въпрос на живот и смърт; настоя да се опитам да се свържа с Ръсти. Най-напред разговарях с лакея на господин Тролър — господин и госпожа Тролър, оповести той, вечеряли, та затова какво да им предадял от мое име? Джо Бел изкрещя в слушалката:

— Това е спешно, господине. На живот и смърт.

Резултатът беше, че се наложи да говоря, по-скоро да изслушам бившата Мег Уайлдуд.

— Да не сте полудели бе? — запита тя. — Съпругът ми и аз ще дадем под съд всеки, който се опита да свърже имената ни с оная отототвратителна дедедегенератка. Винаги съм знаела, че тя е наркоманка и моралът й е колкото на разгонена кучка. Мястото й е тъкмо в затвора. И съпругът ми го поддържа хиляда процента. Бездруго ще дадем под съд всеки, който…

Като затворих слушалката, се сетих за стария Док в Тюлип, Тексас; но не, Холи не би искала да се обадя на него, напротив, би ме убила.

Отново позвъних в Калифорния; линията беше заета, дълго време беше заето и когато О Джей Бърман най-после се обади, аз бях изпил толкова мартини, че се наложи той да ми каже защо му се обаждам.

— За малката ли? Вече знам. Разговарях с Иги Финкелщайн. Иги е най-добрият адвокат в Ню Йорк. Рекох му: Иги, поеми случая и ми прати сметката, само не намесвай моето име. Все пак съм длъжен да го направя заради малката. Всъщност, искрено казано, абсолютно нищо не съм й длъжен. Тя е луда. Смахната. Но истински смахната, разбираш ли? Както и да е, ще я пуснат срещу гаранция десет хиляди. Не се тревожете, Иги ще я измъкне тази вечер — нищо чудно вече да си е вкъщи.

Обаче Холи не си беше вкъщи; не се беше върнала и на следващата сутрин, когато отидох да нахраня котката й. Тъй като нямах ключ от апартамента, се качих по противопожарната стълба и влязох през прозореца. Котката беше в спалнята и не беше сама: видях един мъж, наведен над куфар. Двамата си разменихме гузни погледи, докато влизах през прозореца — всеки помисли другия за обирджия. Той имаше симпатично лице, косата му беше като лакирана, приличаше на Хосе, освен това куфарът, който подреждаше, съдържаше дрехите на Хосе, намиращи се в апартамента на Холи, обувките и костюмите, за които тя се грижеше, които непрекъснато носеше на химическо и за поправки. И аз го попитах, сигурен в отговора:

— Господин Ибара-Йегар ли ви изпрати?

— Аз съм братовчед — отвърна той с плаха усмивка и с произношение, което едва можах да разбера.

— Къде е Хосе?

Той повтори въпроса, сякаш го превеждаше на чужд език.

— А, къде той? Той чака — поясни братовчедът и без да ми обръща повече внимание, продължи лакейската си работа.

Значи така: дипломатът възнамеряваше да офейка. Е, това не ме изненада; нито пък ме натъжи, ни най-малко. Но все пак каква подлост.

— Той заслужава бой с камшик.

Братовчедът се изкиска. Сигурен съм, че ме разбра. После затвори куфара и извади едно писмо.

— Братовчед ми, той мене помоли предам това на негова приятелка. Ще услужвате ли?

На плика беше написано: „За госпожица Х. Голайтли — моля да се предаде лично.“

Седнах на леглото на Холи и притиснах котарака й до себе си. Изпитах такава болка заради Холи, каквато би изпитала тя самата.

— Да, ще услужа.

И го сторих въпреки нежеланието си. Не ми стигна смелост да унищожа писмото, нито твърдост да го задържа в джоба си, когато Холи попита доста нерешително дали случайно не знам нещо за Хосе. Това беше две сутрини по-късно. Седях до леглото й в стая, която миришеше остро на йод и подлоги, болнична стая. Холи се намираше там от нощта след ареста й.

— Е, миличък — каза тя, когато се приближих на пръсти със стек цигари „Пикаюн“ и букет есенни виолетки, — изгубих наследника.

На вид като че ли нямаше и дванадесет години: белезникаво светлата коса сресана назад, очите й (по изключение без тъмните очила) бистри като дъждовни капки — човек не можеше да повярва колко е била зле.

И все пак беше вярно.

— Божичко, за една бройка да хвърля топа. Не се шегувам. Смъртта беше тръгнала към мене. Хилеше ми се насреща. По-рано нямаше да мога да ти кажа за нея. Тъй като тя ми беше съвсем непозната — допреди да умре брат ми. Отначало не можех да разбера къде е отишъл, какво значи Фред да е умрял; тогава я видях, тя беше при мене в стаята и държеше в обятията си Фред, една грозна дебелана, която се клатушкаше на люлеещия се стол, държеше на скута си Фред и се кикотеше като разпрана. Жалка картинка! Но това ни чака, приятелю: тази смешница, която дебне да те срита в задника, и край. Разбираш ли сега защо полудях и изпочупих всичко?

С изключение на наетия от О Джей Бърман адвокат аз бях единственият посетител, когото пускаха при нея. В стаята й имаше и други болни, три дами като близначки, които ме оглеждаха с голям интерес, макар и не с неприязън, и си шепнеха на италиански. Холи ми обясни:

— Те смятат, че ти си моят съблазнител, миличък. Непочтеният ми партньор. — А на предложението ми да ги извади от заблудата отвърна: — Не мога. Те не говорят английски. Няма значение, защо да им развалям удоволствието.

И тогава ме попита за Хосе. Щом видя писмото, тя присви очи и прибра устни в стегната мъничка усмивка, която страшно я състари.

— Миличък — нареди ми Холи, — пресегни се до онова чекмедже и ми подай чантата. Девойката не може да чете такова писмо без червило.

Загледана в огледалцето, тя се маза и пудри, докато не премахна от лицето си всяка следа от дванадесетгодишното момиченце. Изрисува устните си, тури си руж на бузите, начерни си миглите, сложи си сини сенки, напарфюмира се с „4711“, украси ушите си с перлени обици и си сложи тъмните очила. Така бронирана, хвърли неодобрителен поглед на неизрядния си маникюр, скъса плика и зашари с очи по писмото, а усмивката й ставаше все по-сурова и суха. Сетне поиска цигара. Дръпна.

— Гаден вкус. Но все пак божествено — отбеляза тя, подхвърли ми писмото и рече: — Може би някога ще ти свърши работа. Ако решиш да опишеш похожденията на един плъх. Не се смущавай, прочети го на глас. Искам да го чуя.

Писмото започваше така: „Скъпо мое момиченце…“ Холи веднага ме прекъсна. Поиска да знае какво мисля за почерка. Не мислех нищо: стегнат, четлив, безжизнен почерк.

— Отговаря му от горе до долу, закопчан и констипиран — заяви тя. — Продължавай.

„Скъпо мое момиченце, обичах те, защото знаех, че не си като другите. Но представи мое отчаяние след като открил по такъв брутален и публичен стил колко много различна си от вида жена, един мъж с моята вяра и кариера би могъл да се надява да направи своя съпруга. Истина казвам, на мене много мъчно за срамните обстоятелства на твое сегашно положение и не е по сърце ми да прибавя и моя упрек към упреци, които те заобикалят. Аз трябва брани моя фамилия и мое име и съм страхливец, когато въпрос за тези институции. Забрави ме, красиво дете. Аз вече не съм тук. Отишъл у дома. Нека Бог завинаги бъде с тебе и твоето дете. Нека Бог не бъде като — Хосе.“

— Е?

— В известно отношение е напълно честен. Дори трогателен.

— Трогателен? Този сантиментален глупак!

— Та той сам казва, че е страхливец; и от негова гледна точка, ти виждаш…

Холи обаче не искаше да признае, че вижда; но лицето й въпреки козметичната маска я издаваше.

— Добре, не е какъв да е страхливец. Той е супер плъх — цял Кинг Конг — като Ръсти, Бени Шаклит. Но, дявол да го вземе — каза тя и натика юмрука си в устата като разплакано дете, — аз наистина го обичах. Този плъх.

Италианското трио си въобрази, че се разиграва криза между влюбени, и като смятаха, че аз съм причината за стенанията на Холи, трите жени зацъкаха към мен. Бях поласкан: гордеех се поне някой да си помисли, че Холи може да си пада по мен. Тя се поуспокои, когато й запалих нова цигара. Дръпна и каза:

— Бог да те поживи, скъпи. Да те поживи за това, че си такъв безпомощен ездач. Ако не ми се беше наложило да играя ролята на спасителка, щях да се препитавам в дом за самотни майки. Физическо усилие. Наистина свърши работата. Но аз накарах всички ченгета от първото до последното да умрат от страх, като им заявих, че е станало от удара на онази дърта лесбийка. Точно така, мога да ги дам под съд по всякакви параграфи, включително и неправомерен арест.

До този момент и двамата избягвахме да говорим за въпросния случай и това шеговито споменаване беше наистина смайващо и убийствено — то така ясно разкри доколко тя не разбира цялата мрачна реалност на своето положение.

— Виж какво, Холи — рекох аз и си казах вътрешно: бъди силен и зрял, бъди й закрилник. — Виж сега, Холи. Не можем да гледаме на станалото като на някаква шега. Трябва да помислим за план.

— Твърде си млад да ми се държиш надуто. Твърде малък. Пък и какво право имаш да ми се месиш?

— Никакво. Но ти си ми приятелка и се тревожа. Просто искам да знам какво възнамеряваш да правиш.

Тя си потърка носа и заби поглед в тавана.

— Днес е сряда, нали? Значи смятам да спя до събота — голямо хубаво спане. В събота сутринта ще отскоча до банката. Сетне ще намина в апартамента да си взема една-две нощници и пътната чанта „Манбоше“. Подир което отивам на летище „Айдлуайлд“. Където, както много добре знаеш, имам чудесна резервация за един чудесен самолет. И тъй като си ми такъв приятел, ще ти позволя да ми махнеш за сбогом. Ще те помоля да спреш да клатиш глава.

— Холи, Холи, не можеш да го направиш.

— Et pourquoi pas[1]. Не съм хукнала подир Хосе, ако това предполагаш. В моя списък той не е между живите. Само че защо да изгори този чудесен билет? Вече платен. А и още никога не съм била в Бразилия.

— С какви хапчета си се нагълтала тук? Не съзнаваш ли, че си обвинена в престъпление? Ако те хванат, че си пусната под гаранция, този път ще те окошарят. А и да не те хванат, вече няма да можеш да се върнеш у дома.

— Значи така смяташ: че това е пълен ужас. Така или иначе, домът е там, където се чувстваш у дома си. Аз все още го търся.

— Не, Холи, глупаво е. Ти си невинна. Просто трябва да издържиш.

Тя каза:

— Хип, хип, ура — и духна дим в лицето ми.

Все пак думите ми й направиха впечатление; очите й се разтвориха широко от неприятните картини, които си представи също като мен: железни килии, стоманени коридори с последователно затварящи се врати.

— О, по дяволите — възкликна тя и смачка енергично цигарата си. — Все пак има шанс да не ме пипнат. При условие ти да си държиш la bouche fermée[2]. Виж какво. Не ме презирай, миличък — тя сложи ръката си върху моята и я стисна в изблик на откровеност. — Нямам голям избор. Говорих с адвоката; о, не му споменах нищичко за Рио, той по-скоро ще предупреди ченгетата, отколкото да си изпусне хонорара, да не говорим пък за смешната гаранция, внесена от О Джей. Добре че беше О Джей. Но веднъж в Калифорния му помогнах да спечели сума над десет хиляди само от едно раздаване на покер; така че сме квит. Не, въпросът е, че фантетата искат само да им бутна без пари и да ме имат като свидетелка за обвинение срещу Сали — никой няма никакво намерение да ме съди, пукната улика нямат против мене. Е, може да съм най-долният човек, Мод[3], обаче абсолютно никога няма да свидетелствам срещу приятел. Дори ако успеят да докажат, че е продавал наркотици на света Богородица. Аз меря хората по това как те се отнасят към мене, пък старият Сали, е, може да не е бил сто процента почтен към мене, използвал ме е малко нещо, но все пак си е железен човек на място и да пукна, ако го натопя. — Вдигна над лицето си огледалцето и поразмаза червилото с малкия си пръст. — И ако говорим честно, това не е всичко. Някои видове слава не красят репутацията на едно момиче. Ако ще съдът да ми даде кръст за храброст, тук вече няма да има никакво бъдеще за мене. Няма да ме пуснат в нито едно нощно заведение — от „Ла Рю“ до „Перона бар“ и „Грил“. Чуй какво ти казвам, там ще ми се зарадват като на погребален агент. И ако ти си изкарваш прехраната, миличък, по моя начин, ще разбереш, че ти говоря за абсолютен банкрут. А никак не ми се ще да изпадна дотам, та да обслужвам в този райски град тълпи недодялани селяндури. Докато великата мадам Тролър си врътка задника в „Тифани“. Не бих могла да го понеса. Предпочитам онази дебелана — смъртта.

Една милосърдна сестра влезе тихо в стаята и оповести, че приемният час е свършил. Холи взе да негодува, но сестрата секна възраженията, като й пъхна в устата термометър. Когато си тръгвах обаче, Холи го измъкна, за да ми каже:

— Направи ми една услуга, миличък. Обади се в „Таймс“ или където трябва, и ми вземи списък на петдесетте най-богати мъже в Бразилия. Не се шегувам. Най-богатите. Независимо от раса и цвят. И още една молба — потърси из апартамента ми и намери онзи медальон, дето ми го подари. Свети Христофор. Ще ми е нужен за пътуването.

[1] Защо пък не. — Б. пр. ↑

[2] Устата затворена. — Б. пр. ↑

[3] Начални думи на популярна по онова време сантиментална балада. — Б. пр. ↑

В петък вечерта небето пламна, загърмя и в събота, деня на тръгването, градът се удави в проливен дъжд. По-скоро акули биха се издигнали в небето, отколкото самолет.

Но Холи не обръщаше внимание на веселите ми предсказания, че полетът й няма да се състои, и продължи приготовленията си, като трябва да кажа, че основната грижа падна върху моите рамене. Защото беше решила, че няма да е благоразумно да припарва до нашата къща. И съвсем правилно: сградата беше под наблюдение, макар че не можеше да се каже дали бяха полицаи, репортери или други заинтересовани лица — просто имаше хора, които все се навъртаха пред входа. Така че от болницата тя отиде в банката и после направо в заведението на Джо Бел.

— Холи не смята, че са я проследили — каза ми Джо Бел, когато дойде да ми съобщи, че тя иска да се видим там възможно най-бързо, максимум след половин час, като й занеса: бижутата, китарата, четка за зъби и други такива. И една бутилка стогодишно бренди. — Каза, че ще го намериш най-долу в коша за пране. А, да, и котарака. Иска котарака. Но, дявол да го вземе — продължи Джо, — не знам дали изобщо е редно да й помагаме. Трябва да я браним от самата нея. Ако ме питаш, просто ми се иска да я обадя на фантетата. Може би ако й давам пиене като се върна, тя ще се напие достатъчно, за да се откаже.

Препъвах се и се катерех, хлъзгах се нагоре-надолу по противопожарната стълба между Холиния апартамент и моя, шибан от вятъра, задъхан и мокър до кости (също така издран до кости, тъй като котаракът не гледаше с добро око на евакуацията, особено в такова лошо време), но най-после успях да изпълня бързо и ефективно възложената ми задача и да събера багажа й за път. Дори намерих медальона със свети Христофор. Струпах всичко на пода в моята стая, трогателен куп от сутиени, вечерни обувки и луксозни аксесоари, които наредих в единствения й куфар. Останаха маса неща, събрах ги в книжни кесии. Не можех да измисля как да нося котарака; сетне ми хрумна да го сложа в калъф от възглавница.

Няма да обяснявам защо, обаче веднъж извървях пътя от Ню Орлиънс до Нанси Лендинг, Мисисипи, почти петстотин мили. То беше лека разходка в сравнение с пътешествието до заведението на Джо Бел. Китарата се напълни с вода, дъждът намокри книжните кесии, те се скъсаха, по паважа се разля парфюм, перли полетяха към уличните шахти, вятърът щеше да ме отнесе, а котаракът дращеше и мяучеше. Но най-лошото беше, че самият аз се чувствах уплашен, страхливец като Хосе; сякаш от дъждовните пресечки дебнеха невидими съгледвачи, за да ме заловят и да ме тикнат в затвора, задето помагам на беглец от закона.

Беглецът заяви:

— Закъсняваш. Донесе ли брендито?

Котаракът, освободен, скочи и се озова на рамото й, размахал опашка, сякаш дирижираше бодър марш. Холи също изглеждаше запленена от музика, бурна мелодия за bon voyage[1]. Като отпуши брендито, тя каза:

— Това беше предназначено за раклата с чеиза ми. Бяхме решили за всяка годишнина да пием по една глътка. Благодаря на бога, че не купих ракла. Господин Бел, сър, три чаши.

— Ще ви стигнат и две — каза й той. — Няма да пия в чест на твоята глупост.

Колкото повече го увещаваше тя (о, господин Бел, всеки ден не отлитат дами — няма ли да вдигнете наздравица?), толкова по-упорит ставаше той.

— Няма да участвам. Ако си тръгнала за ада, върви самичка. Без моя помощ.

Невярно твърдение, защото само секунда след като той го изрече, пред вратата спря лимузина с шофьор и Холи, която първа я забеляза, остави брендито си и сви вежди, вероятно очакваше от лимузината да слезе лично прокурорът. Аз очаквах същото. И като видях как се изчерви Джо Бел, си помислих: „Божичко, наистина е викнал полицията.“ А той с пламнали уши оповести:

— Нищо, нищо. Просто кадилак. Наех го да те откара до летището. — След което ни обърна гръб и взе да се занимава с вазата си.

Холи каза:

— Добрият мил господин Бел. Погледни ме, сър.

Ала той не го направи. Измъкна цветята от вазата и ги тикна към нея, но те паднаха и се разпиляха по пода.

— Сбогом — рече той и сякаш изведнъж му се доповръща, се втурна към мъжката тоалетна.

Чухме вратата да се заключва.

Шофьорът беше особа с маниер, прие разхвърляния багаж крайно учтиво и остана с каменно лице, докато лимузината се носеше сред стихващия дъжд, а Холи си съблече дрехите за езда, които досега не бе имала възможност да смени, и се напъха в черна рокличка. Не разговаряхме: всяка дума би довела само до спор; освен това Холи бе твърде заета, за да разговаря. Тя си тананикаше, пийваше от брендито, поглеждаше през стъклото, сякаш търсеше някакъв адрес — или може би се сбогуваше с подробности от пейзажа, които искаше да запомни. Но не беше нито едното, нито другото. Защото:

— Спрете тук — заповяда тя на шофьора и колата се закова до тротоара на една улица в Испански Харлем.

Опасна, бедняшки шарена, мрачна околност; афиши с кинозвезди и богородици. Вятърът разнасяше огризки от плодове и скъсани мокри вестници, защото все още духаше силно, макар че дъждът бе стихнал и в небето просветваха сини пролуки.

Холи слезе от колата; взе и котарака. Прегърна го, почеса го зад ушите и го попита:

— Как мислиш? Това място подхожда за юнак като тебе. Кофи с боклук. Колкото щеш плъхове. Достатъчно котки, които да ухажваш. Затова беж — каза тя и го пусна на земята; а когато котакът не помръдна, само вдигна към нея грубиянската си муцуна и й отправи въпросителен поглед с жълтеникавото си пиратско око, тя тропна с крак: — Казах, дим да те няма! — Той се отърка в краката й. — Казах, марш оттук! — изкрещя тя, сетне скочи обратно в колата, тресна вратата. — Карайте — нареди на шофьора. — Карайте. Карайте.

Бях стъписан.

— Ама ти! Ти си безобразна.

Отговори ми чак на следващата пресечка:

— Казах ти. С него просто се срещнахме един ден край реката; толкова. Не сме си никакви. Никога не сме си давали обещания. Никога… — и гласът й секна, лицето й потръпна и стана бледо като на болник.

Колата бе спряла на светофар. Тя отвори вратата и хукна обратно по улицата; и аз хукнах подире й.

Но котарака го нямаше на ъгъла, където го бяхме оставили. На улицата имаше само един пиян, който пикаеше, и две негърки монахини, повели върволичка сладко пеещи деца. Други деца наизскачаха от къщите, а жени се надвесваха от прозорците, за да гледат как Холи тича нагоре-надолу по улицата, провиквайки се:

— Ей, котарак! Къде си? Тук, котарак!

Тя продължаваше да вика така, докато едно пъпчиво момче се приближи, понесло за врата проскубана котка.

— Искате ли хубаво котенце, мис? Дайте един долар.

Лимузината се върна да ни вземе. Холи ме остави да я заведа до кадилака. На вратата се поколеба; погледна покрай мене, покрай момчето, което продължаваше да й предлага котката си („Половин долар. Четвърт? Четвърт долар не е много“), разтрепери се, олюля се и се хвана за мен:

— О, божичко, божичко. Та ние наистина си принадлежахме. Той си беше мой.

Тогава й дадох обещание. Казах й, че ще се върна и ще намеря котарака.

— И ще се грижа за него. Обещавам.

Тя се усмихна — с такава една безрадостна вяла усмивка.

— Ами аз? — попита тя шепнешком и отново потрепери. — Това е страшно. Защото може да трае вечно. Да разбереш кое е твое едва когато си го изоставил. Лошите чернилки, те са нищо. Дебеланата, и тя е нищо. Ох, как ми е пресъхнала устата, да пукна, ако мога да се изплюя. — Качи се в колата, потъна в седалката. — Извинявайте — обърна се към шофьора. — Да тръгваме.

[1] Приятно пътуване. — Б. пр. ↑

„Агентката на Томейто изчезнала“. И: „Актрисата от аферата с наркотици може би отвлечена от гангстери“. По-късно обаче вестниците съобщиха: „Избягалата плейгърл проследена в Рио де Жанейро“. Очевидно американските власти не бяха направили никакъв опит да я върнат и скоро случаят отшумя: едно-две изречения понякога в клюкарските рубрики; като новина бе съживен само веднъж — на Коледа, когато Сали Томейто почина от сърдечен удар в „Синг-Синг“. Изминаха месеци, цялата зима, и нито думичка за Холи. Собственикът на червената къща продаде изоставените й вещи, тапицираното с бял атлаз легло, гоблена, стилните готически столове; в апартамента дойде нов наемател, името му беше Куейнтън Смит и на гуляите му идваха толкова шумни господа, колкото и на Холините. Само че сега мадам Спанела нямаше нищо против, даже глезеше младия мъж и го снабдяваше със сурови бифтеци, когато трябваше да налага с тях синините по лицето си. През пролетта обаче пристигна пощенска картичка. „Бразилия отвратителна, но Буенос Айрес — прелест. Не «Тифани», но почти. Обвързана с божествен сеньор. Любов? Мисля, да. Както и да е, търся жилище, моят сеньор с жена и 7 деца, и ще съобщя адреса си, щом аз самата го науча. Mille tendresses.“ Обаче адресът, ако изобщо се беше появил такъв, не ми бе изпратен, което ме разочарова, толкова много неща имах да й пиша: че бях продал два разказа, бях прочел, че семейство Тролър са в развод, местя се от червената къща, защото я обитават призраци. А най-вече исках да й разкажа за котарака. Бях спазил обещанието си — бях го открил. Две седмици редовно обикалях след работа онези улици в Испански Харлем и на няколко пъти попадах на погрешни следи — мяркаха ми се тигрови ивици по котешки гърбове, но после се оказваше, че не е той. Обаче един ден, един студен, слънчев неделен следобед, го видях. Между две саксии под чисти дантелени завеси. Той седеше на прозореца в стая, която изглеждаше топла; беше ми интересно какво ли е името му, защото бях сигурен, че сега има име, бях сигурен, че най-после е намерил своя дом. Надявам се и Холи да е намерила своя — пък ако ще да е африканска колиба.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.